He väittivät, että olisin murhannut miehen kylmäverisesti.
Eikä siinä käynyt niin. Olen viharikoksen uhri.
YHDYSVALLOISSA TEHDÄÄN YLI 12 000 VIHARIKOSTA JOKA VUOSI
ALKUPERÄISASUKKAAT JOUTUVAT VÄKIVALTARIKOSTEN UHREIKSI -
KAKSI KERTAA TODENNÄKÖISEMMIN KUIN MUUT KANSALAISET
Muserruin, kun sain tietää hänen kuolleen.
Hänkin oli amerikanintiaani.
Tuntui siltä, kuin olisin tappanut biologisen veljeni.
TÄMÄ ON VANGIN 3015941 TARINA
Me kaikki voimme olla vaarallisia.
Minua sanotaan hirviöksi.
En väitä olevani syytön.
Murhasin juuri miehen kylmäverisesti.
RAAKA LOPPUTULOS
MONTANAN OSAVALTION VANKILAN MAATILA
VUONNA 2013 MAKUEEYAPEE WHITFORDIA SYYTETTIIN MURHASTA -
HÄNEN PUUKOTETTUAAN JOHN PIERRE JUNIORIA KUOLETTAVASTI
Synnyin Montanassa -
13. marraskuuta 1980.
Palasin mustajalkojen reservaattiin pahvilaatikossa.
koska meillä ei ollut varaa turvaistuimeen tai mihinkään sellaiseen.
Amerikkaa pidetään rikkaana.
Mutta ihmiset eivät ymmärrä, että intiaanireservaatit ovat kehitysmaita.
Isoisäni oli päällikkö Running Crane,
mustajalkojen reservaatin viimeinen päällikkö.
Isäni oli täysiverinen intiaani.
Se oli osa perinnettä, johon kasvoin.
Äitini suku on valkoihoista.
Lapsuuteni oli kuin vuoristorataa.
WHITFORDIN VANHEMMAT EROSIVAT, KUN HÄN OLI ALLE VUODEN IKÄINEN
ÄITI KASVATTI POJAN,
JOKA VIETTI SUUREN OSAN LAPSUUDESTAAN RESERVAATTIEN ULKOPUOLELLA
Äitini sai seitsemän lasta, ja meillä kaikilla on eri isä.
Hän muutti paikasta toiseen.
Olen ollut Montanassa, Idahossa, Washingtonissa,
Kaliforniassa, Oregonissa ja kaikkialla maan luoteisosassa.
Elämäni onnellisinta aikaa oli se, kun olin kahdeksanvuotias -
ja asuimme Idahossa isäpuoleni kanssa.
Hän asui maatilalla.
Rakensin aitoja hänen kanssaan ja kaikkea sellaista. Karkotimme kojootteja.
Mutta hän alkoi hakata äitiäni, ja siksi äitini lopulta lähti.
Hyppäsin pois äitini levottomasta kelkasta ja muutin setieni luo.
TEINI-IÄSSÄ WHITFORD MUUTTI TACOMAAN, WASHINGTONIIN,
ASUMAAN ISÄNSÄ PUOLEN SUKULAISTEN KANSSA
Se oli hurjaa.
Tacoman itäpuoli oli Washingtonin osavaltion pahin alue.
Murhaluvut olivat maan korkeimmat, ja jengiväkivaltaa oli paljon.
Omaksuin sen rikollisen elämäntyylin.
Setäni olivat kokopäivätöissä ja antoivat minun puuhata omia juttujani.
Heti herättyäni liikuin talosta toiseen. Elämä oli pelkkää rikollista toimintaa.
KUN WHITFORD TÄYTTI 18, HÄN SAI RAHASUMMAN MUSTAJALKOJEN HEIMOLTA
Kun sain rahat 18-vuotiaana, ostin auton ja kaikkea sellaista.
Aloin tuhlata rahaa.
Join, käytin huumeita ja juhlin.
Ja sitten rahat loppuivat.
En tiennyt, mitä olisin tehnyt.
Niinpä ryöstin hotellin. Se on tavallaan hauska juttu.
En saanut ryöstöstä saaliiksi mitään.
Siellä oli vanha nainen. Päätin, etten ryöstä häneltä.
Mutta olin jo mennyt sinne ja minulla oli ase esillä.
Osoitin häntä aseella, katsoin häntä ja ajattelin, etten tee sitä.
WHITFORD PAKENI HOTELLISTA,
MUTTA POLIISI PIDÄTTI HÄNET TAKAA-AJON JÄLKEEN
Syytteissä lueteltiin törkeä ryöstö, kolme pahoinpitelyä,
poliisilta pakeneminen ja tappava ase.
Pahoinpitelyt tulivat kai siitä, kun autot ajautuivat ulos tieltä.
JOULUKUUSSA 1998 WHITFORD SAI 10 VUOTTA VANKEUTTA
HÄN OLI 18-VUOTIAS
Isäni sanoi: "Ole vankilassa niin kuin olisit collegessa."
Ja niin minä tein. Opiskelin todella ahkerasti.
Minulla ei ollut silloin mitään koulutusta,
koska lopetin koulun seitsemänteen luokkaan.
Ahmin kirjan toisensa jälkeen, ja siksi olen nyt niin hyvä kirjoittaja.
KUUSI KUUKAUTTA VANKILASSA OLTUAAN WHITFORD SAI GED-TODISTUKSEN
HÄN MYÖS LIITTYI ALKUPERÄISVÄESTÖÄ OLEVIEN VANKIEN RYHMÄÄN -
JA LOI ENSI KERTAA YHTEYDEN ESI-ISIENSÄ PERINTÖÖN
Kun menin lusimaan, olin vankilan nuorin.
Heimoveljet alkoivat opastaa minua perinteisen elämäntyylimme saloihin.
Olimme "Kaikkien heimojen intiaanit".
Olimme ylpeitä juuristamme.
Yksi ensimmäisistä asioista oli se, että minusta tehtiin rummunkantaja.
Rumpu on kansan syke.
Löysin itseni.
WHITFORD VAPAUTUI VANKILASTA 28-VUOTIAANA ISTUTTUAAN 10 VUOTTA
HÄN ASETTUI ASUMAAN MUSTAJALKOJEN RESERVAATTIIN MONTANAAN
Siitä eteenpäin elämäni sujui todella hyvin.
Olin ollut kaksi kuukautta vapaana, kun tapasin lapseni äidin.
Kuukausi sen jälkeen hän jo odotti poikaani.
Sain vielä tyttären kymmenen kuukautta poikani syntymän jälkeen.
Rakastin sitä.
Lapseni olivat ylpeyteni ja iloni.
Menin collegeen opiskelemaan ja sain hyviä arvosanoja.
Olin parhaita opiskelijoita Blackfeet Community Collegessa.
Halusin tutkinnon alkuperäiskansan tutkimuksesta ja juridiikasta.
Erityisesti sopimusoikeudet ja kasino-oikeudet kiinnostivat.
WHITFORD HALUSI KAMPANJOIDA KAIKKIEN HEIMOJEN OIKEUKSIEN PUOLESTA
TERVETULOA MUSTAJALKOJEN RESERVAATTIIN
Elämäntapani on mustajalkojen elämäntapa.
Mutta uskon myös kansamme yhtenäisyyteen.
Osaan eri heimojen lauluja. Laulan kaikkien lauluja.
Jotkut näkevät heimot toistensa kilpailijoina.
Kansan pitäisi yhtenäistyä, ei hajaantua.
Heimojärjestelmä oli yksi niistä syistä, jotka johtivat tähän henkirikokseen.
WHITFORDILLA OLI MUSTAJALKOJEN RESERVAATISSA LÄHEINEN YSTÄVÄ,
JOKA OLI NAIMISISSA SALISH-HEIMOON KUULUVAN NAISEN KANSSA
Ystäväni oli Adrian After Buffalo.
Hänellä oli ongelmia vaimonsa kanssa. Hän halusi palata vaimonsa kanssa yhteen.
Vaimo asui Montanan Polsonissa.
Kun Adrian etsi kyytiä, sanoin: "Vien sinut Polsoniin,
jotta löydät vaimosi ja lapsesi."
Niinpä ajoimme sinne.
POLSON SIJAITSEE FLATHEADIEN RESERVAATISSA,
JOKA ON SALISH- JA KOOTENAI-HEIMOJEN KOTI
Otimme hotellihuoneen.
Ostin 30 oluen pakkauksen.
Sanoin Adrianille: "Aja sinä, niin minä otan rennosti."
Ja niin teimme.
Ajelimme paikasta toiseen.
Kävimme baareissa.
Juuri ennen sulkemisaikaa meidät kutsuttiin bileisiin.
Menimme bileisiin, ja sanoin:
"Peruuta tuonne. Avataan takakontti ja kuunnellaan musiikkia."
Fiilikseni oli hyvä.
Ihmiset kuitenkin juhlivat enemmän sisällä kuin ulkona.
Niinpä päätin mennä sisälle.
Kun menin sisään, yritin vitsailla murtaakseni jään.
Kysyin: "Missä kaikki mustajalat ovat?"
Ja näytin tältä.
Olimme flatheadien reservaatissa, emme mustajalkojen reservaatissa.
Halusin sen olevan hauska vitsi ja esitellä itseni sillä tavalla muille.
Vieressäni seisoi nuori tyyppi.
Hän katsoi minua ja sanoi:
"Kusipäät saavat turpaansa, jos puhuvat täällä tuollaista paskaa."
He kokivat sen ongelmaksi mustajalkojen, salishien ja kootenaiden -
1800-luvulta saakka jatkuneen vihanpidon takia.
Mutta minä en tiennyt siitä mitään.
En tiennyt, että salishien ja kootenaiden kanssa oli kahnausta.
Otin automaattisesti taka-askeleen.
Olin talossa -
vieraan ihmisjoukon vieressä, ja minua alettiin uhkailla.
En edes sanonut mitään,
mitä pitäisin itse loukkaavana.
Opin vankilassa, että pelkoa ei pidä näyttää.
Sillä hetkellä, kun näyttäisin pelkoni, ne tyypit kävisivät kimppuuni.
Minulla oli veitsi, koska niillä me puolustamme itseämme reservaateissa.
Otin veitseni esiin ja sanoin:
"Jos joku yrittää käydä kimppuuni, puolustan itseäni."
Toinen tyyppi kääntyi ja sanoi: "Meillä kaikilla on veitset."
Hän veti veitsensä esiin. Sen terä oli tämän mittainen.
Katsoin heitä ja sanoin...
"Hyvä on. Meillä kaikilla on veitset. Rauhoitutaan."
Käännyin ympäri ja kävelin ulos.
Ulos päästyäni vedin syvään henkeä. Ajattelin: "No niin, pääsit ulos."
"Kaikki on hyvin."
Sitten tämä kaveri, John Pierre, Jr., tuli varjoista -
ja käveli minua kohti kuin aloittaakseen tappelun.
Hän sanoi: "Mustajalat ovat salishien ja kootenaiden arkkivihollisia."
Sanoin, etten välitä siitä ja että olen kaikkien alkuperäiskansojen puolella.
Hän vain katsoi minua.
Lähdin kävelemään autoani kohti.
Ja sitten paikalle tuli enemmän väkeä...
He piirittivät minut.
John Pierre Jr. kävi kimppuuni.
Silloin iskin.
Puukotin häntä.
KUN WHITFORD OLI PUUKOTTANUT JOHN PIERREÄ,
HÄN JA HÄNEN YSTÄVÄNSÄ PAKENIVAT AUTOLLA PAIKALTA
Puolustin itseäni viharikokselta.
Puukotin häntä kerran. Siinä kaikki.
Tiesin, että heillä oli veitset.
Uskoin, että he tulisivat kimppuuni.
Miksi he valitsivat kohteekseen minut? Koska olin mustajalka. Se on viharikos.
Siitä viime kädessä on kyse.
POLIISI SAAPUI PAIKALLE, KUN WHITFORDIN LÄHDÖSTÄ OLI KULUNUT VAIN MINUUTTEJA
Olin partioimassa.
Minut ja toinen konstaapeli lähetettiin tehtävään,
joka koski äänekkäiden juhlien aiheuttamaa häiriötä.
Menimme vaimentamaan melun.
Olemme parin kolmen korttelin päässä kohteesta,
kun saimme ilmoituksen puukotuksesta.
LAKEN PIIRIKUNNAN SERIFFI
Tämä on se paikka.
Nuoria miehiä ja naisia juoksi paikalta pitkin pihatietä -
ja autojemme ympäri.
Kun pääsin lähemmäs, näin joukon ihmisiä miehen ympärillä.
Mies istui maassa.
Hän oli John Pierre.
Olen tuntenut hänet ja hänen perheensä kauan.
Kun menin puhumaan Johnille,
hän ei vastannut minulle.
Sanoisin, että hän oli jo sokissa.
Siitä vähäisestä verestä, joka tuli hänen paitansa alta,
päättelin, että hänellä oli runsasta sisäistä verenvuotoa.
Puhuin hänelle, kunnes hän menetti lopulta tajuntansa.
Panimme hänet makuulle, tarkistimme sykkeen -
ja aloitimme elvytyksen.
JOHN PIERREN AORTTA JA KEUHKOVALTIMO OLIVAT VAURIOITUNEET,
JA HÄN KUOLI MUUTAMASSA MINUUTISSA
HÄN OLI 26-VUOTIAS
Käsittelemme paljon pahoja juttuja, ja on aina rankkaa,
kun joku yhteisöstämme kuolee näin järjettömällä tavalla.
TODISTAJAT KUVAILIVAT POLIISILLE WHITFORDIN AJONEUVON
TUNTIEN SISÄLLÄ PUUKOTUKSESTA AUTO LÖYTYI PAIKALLISELTA MOTELLILTA
Piiritimme motellin.
Koputimme ovelle, ja Whitford tuli avaamaan sen.
Huone oli aika sekaisin.
Lattialla oli roskia ja peittoja.
Aluksi hän kiisti olleensa juhlissa.
Sitten hän myönsi olleensa siellä, mutta kiisti yhteenoton.
Kun jututamme henkilöä, joka muuttaa kertomustaan...
Mitä yrität peitellä? Miksi? Kunnon kansalaisella ei ole salattavaa.
Mutta jotkut toimivat niin yrittäessään päästä pälkähästä.
Kytät tulivat sisään, ja yritin kusettaa niitä.
Myönnän, että pelotti kertoa heille yhtään mitään.
Se johtuu kasvatuksestani. "Älä puhu kytille. Älä sano mitään"
Meillä on syvä epäluottamus poliiseihin.
Tacoman poliisi surmasi David-setäni ampumalla.
Meillä on syymme epäluottamukseen.
Jos virkavalta on kohdellut jotakuta muuta kaltoin jossain muualla,
se ei riitä perusteeksi epäillä, ettemme hoitaisi työtämme täällä.
Se oli hänen motiivinsa -
valehdella ja välttää sinä iltana tekemänsä teon seuraukset.
Hän ei osoittanut katumusta.
Häntä pänni se, että hän jäi kiinni.
Hän ei halunnut kantaa vastuuta teostaan.
JOULUKUUSSA 2014 WHITFORD JOUTUI OIKEUDEN ETEEN SYYTETTYNÄ MURHASTA
Osavaltion versiossa tapahtumista -
Whitfordista tehtiin ainoa riidan aloittaja.
Mutta asiat eivät oikein sopineet yhteen.
Olipa se perusteltua tai ei,
kaikissa riidoissa tai tappeluissa on oltava kaksi osapuolta.
Jotakin vuorovaikutusta on pakosti ollut.
Minusta Makin versio tapahtumista oli uskottava.
Olen Jennifer Streano. Olin Whitfordin asianajaja oikeudessa.
22. JOULUKUUTA 2014 WHITFORD TODETTIIN SYYLLISEKSI MURHAAN
HÄN SAI 60 VUODEN VANKILATUOMION
Ehdonalaista voi anoa, kun tuomiosta on takana neljännes. Hän sai 60 vuotta,
joten hän voi anoa ehdonalaista 15 vuoden jälkeen.
Tuomari langetti 25 vuoden ehdonalaisrajoituksen,
joka on siis sama kuin 100 vuoden tuomiossa.
Lopputulos oli julma.
Kaikki, mitä hän yritti rakentaa aikuiselämässään, oli poissa.
Kaikki johtui parin sekunnin päätöksestä.
Se on sydäntäsärkevää.
Lain mukaan Mak syyllistyi tappoon.
Siitä ei ole epäilystäkään.
Hän varmasti katuu päätöstään.
Ihmishenki menetettiin, ja se on aina traagisinta.
Mutta laki sallii tappamisen, jos pelkäät oman henkesi puolesta.
Ja juuri siitä tässä on pohjimmiltaan kysymys.
Tekikö Mak sen nopean päätöksen, koska hän pelkäsi oman henkensä puolesta,
vai koska hän oli vihainen tai puolustuskannalla,
vai oliko se vain ylireagointia?
On täysin ymmärrettävää, että Mak reagoi -
hetken mielijohteesta noissa olosuhteissa.
Hänellä oli aika rankka kasvatus.
Ja hänen traumansa vaikutti varmasti siihen, miten hän reagoi tuona iltana.
Joskus väkivalta on niin järkyttävää,
että se jättää varjoonsa kaikki hyvät asiat.
Kun Mak pääsi vankilasta Washingtonissa,
hän oli polulla, jolla hän pääsi loistamaan.
Hän teki kaikkensa, jotta hänen elämänsä olisi vakaata.
Hän halusi olla alkuperäisasukkaiden puolestapuhuja.
Se oli hänelle tärkeää. Se oli iso juttu.
Minua surettaa, kun siitä ei tullut mitään.
Uskon, että Mak reagoi siinä tilanteessa ainoalla tavalla, jonka hän tiesi.
Olen Amie, Makueeyapeen sisko.
Makin isä oli mustajalka. Minun isäni oli cherokee.
Meillä on yhteinen äiti.
Äidillämme oli todella rankka tausta.
Hän sai lapsia hyvin nuorena, jo 12-vuotiaana.
Minut saadessaan hän oli 16.
AMIEN JA MAKUEEYAPEEN ÄITI JOUTUI ANTAMAAN AMIEN ADOPTOITAVAKSI,
KUN TÄMÄ OLI KAKSIVUOTIAS
Siihen aikaan valtio sai vain tulla ja viedä lapset täysin laillisesti.
Adoptiomme mursi äitimme henkisesti.
Hän ei toipunut siitä koskaan.
Se jätti aukon, jota hän ei saanut koskaan täytetyksi.
Mikään ei ollut koskaan vakaata tai normaalia.
Hän teki kamalia valintoja miesten suhteen.
Kuvioissa oli paljon alkoholia ja huumeita -
sekä fyysistä ja henkistä väkivaltaa.
Mak varttui sen keskellä.
Kohtasin ensimmäistä kertaa väkivaltaa kolmivuotiaana.
Meitä vastapäätä asui kaksi lasta.
Leikimme aina kuralätäköissä ja niin edelleen.
Tämä on vaikeaa.
Tästä on vaikea puhua.
Lopulta asiat johtivat siihen, että naapurillamme -
oli kai ollut suhde äitini kanssa. En tiennyt siitä.
Menimme naapuriin. Äitini, minä ja siskoni. Siellä riideltiin.
Mies ampui vaimoaan viisi kertaa rintaan .357 Magnumilla.
Nainen kuoli äitini syliin.
En muista, minne mies meni, mutta kun poliisi löysi hänet,
hän ampui lapsiaan vatsaan, tappoi molemmat -
ja ampui sitten itseään päähän.
En voinut muuta kuin tarttua siskooni ja pitää kiinni hänestä.
Voisin kertoa muitakin väkivaltaisia tapauksia. Niin elämäni alkoi.
Tuo on vahva muisto.
Makin lapsuus säälittää, sillä tuollaisen kokeminen -
oli varmasti aivan kamalaa.
Hän on elänyt jo pikkulapsesta saakka sellaisessa todellisuudessa,
jossa nämä miehet saattavat tappaa.
Se oli hänelle oppitunti, jota hän ei tainnut unohtaa koskaan.
Siksi on ymmärrettävää,
miksi hän reagoi niin rajusti -
tilanteessa, jossa hän tunsi olevansa pulassa.
Joku yritti satuttaa häntä.
Hän palasi lapsuuteensa ja suojeli itseään.
Pierren perheellä on hyvä syy olla Makille vihainen.
John Pierren ei olisi pitänyt kuolla.
Mutta en usko, että Mak aikoi tappaa häntä.
Hän halusi vain paeta ennen kuin loukkaantuu itse.
FLATHEADIEN RESERVAATTI
Tuolla tavalla.
Miten sujuu? Heitä hänet sinne. Hyvä. Hautaa hänet. Oletko valmis? Anna mennä.
JOHN PIERREN PERHE EI HALUNNUT OSALLISTUA TÄHÄN OHJELMAAN
Todella tyylikästä.
MAGNUS HARLOW OLI JOHN PIERREN YSTÄVÄ -
JA PAIKALLA BILEISSÄ TÄMÄN KUOLINILTANA
Menin bileisiin noin kolmelta aamuyöllä.
Kaikki juhlivat ulkona.
Kaikki nauroivat.
Kun olin menossa sisälle, törmäsin Whitfordiin.
MAGNUS EI TUNTENUT WHITFORDIA,
MUTTA HE VAIHTOIVAT MUUTAMAN SANAN
Whitford oli hieman kireänä.
Mustajalkojen reservaatti ja tämä -
ovat kaksi täysin erilaista...
...maailmankolkkaa.
Onko heimojemme välillä vielä epäluottamusta?
On.
Kun juttelimme, hän kysyi: "Tunnetko nämä kaikki ihmiset täällä?"
Vastasin tuntevani heidät kaikki.
Sitten hän yhtäkkiä pysähtyi kesken juttutuokiomme -
ja päätti kertoa minulle tuntevansa olonsa uhatuksi.
Kuin joku olisi kääntänyt kytkimestä.
Hän sanoi...
Hän otti taskustaan veitsen.
Siinä oli valkoista teippiä kahvan ympärillä.
Hän sanoi: "Tämä on niille, jotka haluavat puhua paskaa tai haastaa riitaa."
Sanoin: "Laita se pois! Kaikki täällä ovat perhettäni ja ystäviäni."
Sanoin, että kaikki ovat ystävällisiä.
Luoja tietää, mitä hänen päässään liikkui. Hän näytti kovia kokeneelta.
PIAN SEN JÄLKEEN MAGNUS JA WHITFORD MENIVÄT ULOS
HE LIITTYIVÄT RYHMÄÄN, JOSSA OLI WHITFORDIN YSTÄVÄ ADRIAN AFTER BUFFALO -
JA JOHN PIERRE JR.
Aloimme jutella.
Whitford tai Adrian sanoi: "Piikani."
Muistan sen osuneen Johniin kuin isku kasvoihin.
Piikani on "veli" mustajalkojen kielellä.
John kysyi: "Oletko siis mustajalka?"
Hän vastasi myöntävästi. John sanoi: "Olen kootenai."
Kootenait ja mustajalat ovat olleet vihollisia satojen vuosien ajan.
Luulen, että John yritti tavallaan näyttää valta-asemansa.
"Tämä on minun reservaattini.
Jos alat ryppyillä, hoidamme homman."
Tappeluja sattuu. Ihmisiä hakataan toisinaan.
Ajattelin heti: "Älä anna tämän mennä pidemmälle."
Muistan yrittäneeni purkaa tilanteen.
"Se oli satoja vuosia sitten. Ajat ovat muuttuneet."
MAGNUS LUULI TILANTEEN OLEVAN OHI JA PALASI SISÄLLE
Olin siellä ehkä puolitoista tai kaksi minuuttia.
Ystäväni juoksi sisälle ja sanoi: "He puukottivat Johnia.
He puukottivat Johnia! Lähde täältä heti!"
Lähdin juoksemaan ulos.
John makasi maassa.
Hän ei reagoinut mihinkään. Hän kuitenkin hengitti yhä...
Emme mahtaneet asialle mitään.
John uskoi tappelemiseen.
Ehkä hän halusi saada aikaan pienen tappelun.
Mutta hän ei ansainnut kuolemaa.
John oli perheellinen mies.
Hän huolehti kahdesta pojastaan.
He olivat hänelle kaikki kaikessa.
Hänen pitäisi olla yhä täällä perheensä ja rakkaidensa kanssa.
Mutta hän ei voi.
Minusta Whitford oli vainoharhainen.
Tapasin hänet vartin verran, ja hän vei meiltä ystävän, veljen, isän ja sedän.
En voisi välittää Whitfordista vähempää.
LAKEN PIIRIKUNNAN OIKEUSTALO
PIDÄTYKSEN JÄLKEEN WHITFORD ODOTTI OIKEUDENKÄYNTIÄ YLI 18 KUUKAUTTA -
LAKEN PIIRIKUNNAN VANKILASSA
Luulen, että Whitford uskoi, ettei hän tee mitään väärää -
ja että kaikki muut yrittävät jahdata häntä tai satuttaa häntä.
Se piirre iskostui häneen jo lapsena.
Olen John Todd, yksi vankilan komentajista Laken piirikunnassa Montanan Polsonissa.
Olin vankilan kokeneinta kaartia, kun Whitford oli täällä.
Whitford voi olla väkivaltainen,
ja usein olikin.
Jos hän ei saanut tahtoaan läpi, väkivalta alkoi heti.
Emme koskaan tienneet,
joutuisimmeko painimaan hänen kanssaan vai tekisikö hän yhteistyötä.
Hän oli aikamoinen kiusaaja.
Hän otti kohteekseen pienempiä ja heikompia.
Hän ärsytti heitä, kunnes he räjähtivät.
Sitten hän yritti satuttaa heitä.
Eikä vika ollut koskaan hänen.
"He aloittivat sen. Se oli heidän syytään."
Vaikka hän oli se, joka härnäsi.
LAKEN PIIRIKUNNAN OIKEUSTALO
Hän kertoi usein olevansa mustajalka.
"Ja olemme salishien ja kootenaiden reservaatissa."
Hän oli heti puolustuskannalla, oli vastassa kuka hyvänsä.
Hän uskoi olevansa se sorrettu ja kiusattu,
joten hän reagoi siihen tappelemalla.
Sellainen Whitford oli.
NELJÄ KUUKAUTTA ENSIMMÄISEN HAASTATTELUN JÄLKEEN -
MAKUEEYAPEE WHITFORD EI SAANUT LUPAA TOISEEN HAASTATTELUUN
HÄNET OLI SIJOITETTU ERISTYSSELLIIN -
JATKUVIEN KÄYTÖSONGELMIEN VUOKSI
Whitford oli viharikoksen uhri.
Mutta mikään ei oikein tukenut hänen versiotaan tapahtumista.
Kaikki muut todistajat, todisteet ja niin edelleen -
olivat hänen itsepuolustusväitteensä vastaisia.
JAMES MANLEY OLI TUOMARINA WHITFORDIN OIKEUDENKÄYNNISSÄ -
JA PÄÄTTI TÄMÄN RANGAISTUKSESTA
Mustajalat ja salishit olivat aikoinaan sodassa,
mutta siitä on jo 170 vuotta.
Vaikka kilpailua tai jännitteitä saattaa yhä toisinaan olla,
heimojen välillä on ollut kanssakäymistä ja tänne on tullut paljon mustajalkoja.
He opiskelevat tai työskentelevät täällä.
OIKEUSSALI
Whitford sanoi olleensa salishien piirittämä,
joten se oli muka viharikos ja itsepuolustusta.
Se ei ollut kovin vakuuttava argumentti.
Noille millekään ei ollut perusteita.
Tuomitsin Whitfordin 60 vuodeksi vankeuteen,
ja hän voi anoa ehdonalaista aikaisintaan 25 vuoden kuluttua.
Rangaistus oli mielestäni oikeudenmukainen.
Seuraukset olivat aika hiton vakavia myös John Pierrelle.
Minun ei olisi pitänyt saada tuomiota.
Minun olisi pitänyt kävellä oikeussalista vapaana miehenä. Tämä oli itsepuolustusta.
He eivät pitäneet siitä, että mainitsin olevani mustajalka.
Se on viharikos kansallisuuteni takia.
He olivat kootenaita, ja minä olen mustajalka.
Siitä tässä on kyse.
On huolestuttavaa kuulla hänen puhuvan noin,
koska hän ei tehnyt mielestään mitään väärää.
Useimmat ihmiset, jopa rehelliset,
luovat tapahtuman mielessään uudelleen, usein alitajuisesti,
jotta se olisi heidän psykologisten tarpeidensa mukainen.
Luulen, että tässä on osittain kyse siitä.
Whitford ja hänen seurassaan ollut mies -
olivat juoneet noin 30 olutta ennen kuin tulivat juhliin.
Muistaako hän tarkasti tunteensa ja motiivinsa?
Minusta se on kyseenalaista.
Mitä olen ymmärtänyt Whitfordin käytöksestä -
vankilassa sen jälkeen, hän ei ole muuttunut.
Hänen itsensä takia toivon hänen muuttuvan,
koska muuten hän luultavasti viettää loppuikänsä vankilassa.
Jos voisin kysyä häneltä yhtä asiaa, se olisi tämä:
"Etkö ole oppinut tästä kaikesta mitään?
Etkö ole ottanut tästä tragediasta opiksesi?"
Hän tappoi toisen ihmisen, eikä se näytä häiritsevän häntä.
Hän säälii vain itseään.
WHITFORD VÄITTÄÄ YHÄ TOIMINEENSA ITSEPUOLUSTUKSEKSI -
JA OLLEENSA VIHARIKOKSEN UHRI
Tekstitys: Sami Haapasalo