DrSi predstavlja MAJHNE NEDOLŽNE LAŽI 2
Kaj pa počnete tu?
Dober dan.
Dober dan, ljubezen. –Pozdravljen, Max.
Hoteli smo te presenetiti za rojstni dan.
Zakaj? –Sabine je rekla, da nimaš načrtov.
Od tistih naših traparij je že dolgo.
Vsi te zelo pogrešamo.
Pa smo pomislili, da je to krasna priložnost.
Tako je. Tvoj 60. rojstni dan. ne moremo te pustiti samega.
Vse najboljše. –Vse najboljše, očka.
Hvala, ljubica. Rojstni dan imam čez tri dni.
Živijo, očka. –Živijo, poba moj.
Pogrešal sem te, prijatelj. Pogrešal sem te.
Si v redu?
Predstavljam ti svojega fanta Alexa.
Max. –Dober dan. Vse najboljše.
Maxi! Moj Maxi!
Živijo.
Prideš malo z mano, prosim?
No …
Ne razumem. Sem ti rekel, da se ne počutim dobro.
Da hočem biti sam.
Da bom za par dni odpotoval in ne bom praznoval.
Ti pa ljudi, ki jih že leta nisem videl, povabiš na zabavo?
Nisem jih povabila jaz, Vincent jih je.
Ne poznam jih. Še tega ne vem, od kod mu moja cifra.
Neverjetno, mater! Po vsem tem pridejo k meni na počitnice?
Presenetiti so te hoteli.
Zasrala sem. Odkloniti bi morala.
A sam si mi večkrat rekel,
da si žalosten, ker jih ne vidiš več. Kaj pa vem …
Mislila sem, da te razveselijo. Žal mi je.
Saj ni v tem težava.
Nisem nameraval ostati doma.
Čez dva dni pride Vero. Kaj zdaj?
Že tako sva sprta. Če ji zdaj rečem, naj ne pride …
Tega mi nisi povedal. Rekel si, da greš med tednom. Kam pa?
Kaj pa vem! Nisem še vedel.
Sam hočem biti, mater!
Dušim se! Lahko to razumeš?
Prav …
Kako dolgo torej ostanejo?
Ves teden.
Rekla jim bom, naj odidejo.
Sabine …
Ne počni tega.
Rotim te. Če me imaš res rada,
mi ne počni tega. –Kaj pa bi rad, Max?
Mi potem govoril, da si sam?
Pritožuješ se, da te ne pridejo obiskat.
Mater! –Kaj?
Nič.
Sranje … V redu.
Nič jim ne govori. Velja? Se bova že česa domislila.
Vem, da sem grozen, kadar se ne počutim dobro.
Bova o tem pozneje.
Njim pa nič ne govori. Velja?
Dobro jutro! –'Jutro, Jean–Michel.
Jean–Francois. –Pardon. Jean–Francois.
V bistvu je prišlo do težavice.
Prijatelje imam na obisku,
a ničesar ne vedo.
Naj pridem pozneje? –Ne.
Ne vem … Sploh naj ne bi bili tu.
A kaj bi …
Sranje!
Porka flek, videl si me.
Videl si me! Sem pa res butasta.
No … Vse najboljše!
Ni danes, čez tri dni je.
Dober dan. –Jean–Christophe. Prijatelj.
Res sem vesela, da te vidim.
Jaz tudi. –Pokraflek, pokvarila sem presenečenje.
Hočem reči … Mislila sem, da zamujam.
Vsi so že tu. –Aja? –Ja.
Porka flek, torej sem res zamudila!
Ravnokar sem dobila sporočilo, da se dobimo dol na cesti.
Imela sem težave z vlakom …
Imaš mogoče 100 evrov za taksi?
Ti vrnem. Mudilo se mi je
in nisem našla bankomata. –Tisti na tržnici ni šel nikamor.
Izvoli.
Pridete? Jim jaz razložim, prav? –Seveda.
Hvala! –Hej!
Ojej! Porka flek …
Nino, tu sva! Greva.
Podvizaj se! Na svidenje! –Na svidenje.
Porka flek.
Hiška pred vhodom, glavni del, hiška na vrtu. Osem ležišč.
Odlično. Sta hiški priklopljeni na kanalizacijo? –Ja. Pssst.
To je prijatelj Jean–Michel, v bližini živi.
Dober dan. –Vincent. –Me veseli.
Dober dan. –Antoine. –Sabine, moja partnerka.
Dober dan. Antoine. –Me veseli.
Isabelle. Jean–Michel. –Dober dan. –Me veseli.
Max, naj odidem?
Če me nočeš tu, bom odšel. –Dober dan!
Skrajni čas. –Kako si, ljubica?
Gre. Pa ti?
Lepo te je videti. Dober dan.
Pozdravljen.
Si dobro, stari? –Ja.
Živijo! –Živijo.
Čemu dolg nos? –Samo tega imam.
Lepo, da si točna. –N začni!
Vlak je zamujal, ni moja krivda. –Nisi mogla poklicat?
Zaspala sem v taksiju, prav?
Rabim pisno opravičilo?
Lahko najprej pozdravim vse?
Dober dan! –Dober dan.
Jaz sem Sabine. Dobrodošla. –Hvala!
Nino, pozdravi. –Dober dan.
Koliko je star? –Sedem let. –Sedem let.
Prvi sem rekel.
Pozdravček, mali. Se spomniš te hiše?
In tegale starčka? –Ne.
Hiša mi je znana, gospod pa ne.
Žal mi je. –Majhen si še bil.
To bo, ja. –Bi kaj spili?
Seveda! Jaz bi pivce. Ali kozarec belega vina.
Jean–Michel?
–Ne, že v redu.
Ti razkažem? –Ja, seveda.
Torej?
Mogoče ne bomo ostali. –Resno?
Glede na takšno dobrodošlico …
Malo napeto je. –Malo?
Saj smo vedeli, da bo tako.
Menda nisi pričakoval, da nas pričaka s cvetjem in koktajli?
Dnevna soba in jedilnica. –Ja. Odlično.
Torej …
Pa še …
Sobe za goste. –Ja. Odlično.
Vsi so zelo navezani na to hišo.
Polna je spominov. Če izvedo …
No, tole je zadnja soba za goste.
Kopalnica je nekoliko manjša, ampak …
Smem?
Torej …
Takole.
Tako. Kopalnica.
Nisem si predstavljal toliko sob.
Odlična nepremičnina. Hitro se bo prodala.
Ljubezen, oprosti, ampak …
Vsi so ostali, in ne vedo, kaj naj.
Lahko govoriš z njimi?
Jaz kar grem. –Te pospremim.
Nisem vas hotela pregnati. –Že v redu. Itak moram iti.
Na svidenje. –Na svidenje, Jean–Michel.
Se vidimo. –Ja, se vidimo.
Kaj bova zdaj? –Glede česa?
Glede jutrišnjih ogledov.
Ne vem. Se bom česa domislil,
da ne bomo prelagali.
Bom še videl. –G. Cantara, saj ni naglice.
Oglede lahko imamo prihodnji teden.
Me zafrkavate? Sem vam rekel, da bo tu moja žena.
Pardon, pozabil sem. –Saj veste, da se ji ne sanja.
Seveda. Brez skrbi. Dokler ne odide, ne bomo nič.
No, hvala vam in lep dan želim.
Očka, kje je ključ? Skuter bi vzela.
Ne, na dnu je. Vse bi bilo treba zmetati ven.
Pa naju ti pelji. –Na tramu na desni je.
Opravičujem se. Žal mi je, naravnost bom povedal.
Ne morete ostati tu.
Hvala, da ste me skušali presenetiti.
Lepo, da vas iznenada skrbi zame,
a čez par dni pride Vero
in jaz moram seveda oditi. Tako da …
Žal mi je, da kvarim to lepo snidenje,
a vas moram prositi, da odidete.
Sicer pa
mi ne morete zameriti, da vas naganjam, saj vas nisem povabil jaz.
Veste …
Vsa ta leta
mi je bilo v veselje, da se tu počutite kot doma.
Grozno mi je, da vas danes prosim, da odidete.
A drugega mi ne preostane.
Tako da, oprosti, Eric.
Lepo, da vabiš … Ja, res lepo,
da ljudi vabiš k drugim,
a postavljaš me v usran položaj.
Izpadem kot največja gnida.
Saj nisem jaz organiziral tega.
Sploh nisem hotel priti.
Pregovoriti so me morali. –Pa si vseeno prišel.
Še veš, kaj si mi rekel, ko si bil nazadnje tu?
Se spomniš, kaj vse si mi zmetal v obraz?
Da lahko tu crknem in si denar zabašem v rit!
Mater! In zdaj se prikažeš tu, kot da ni nič?
Ne, ni tako!
Saj me poznaš, madona!
Poglej me. Izgleda, kot da uživam?
Ne vidiš, da nisem v redu?
Vse je moja krivda. Žal mi je. Ne bi smeli priti brez najave.
Prosim te, prijatelj moj, ne zameri.
Samo za rojstni dan smo te hoteli presenetiti.
Če pa nočem praznovat kurčevega rojstnega dne!
Si lahko to vbijete v betice? Kolikokrat moram ponoviti?
In nehaj s tem "prijatelj moj". Kakšni prijatelji neki?
Saj se sploh ne videvamo več.
Pa nehajte govoriti, da me pogrešate.
Mogoče pogrešate tole, ne pa mene.
Zavrgli ste me kot drek. –Nisi pošten, Max.
Nismo te zavrgli. Sprl si se z Ericom,
pa si nas vse zmetal v isti lonec. Še na SMS-e mi nisi odgovarjal.
Vsi ste me zapustili!
In tri leta ste letovali pri njem na Korziki!
Pa še Vero ste povabili.
No, dovolj je.
Eno samo pretvarjanje. Itak me ne prenašate.
Če smo bili 20 let prijatelji,
še ni treba, da to ostanemo. –Ne govori tega.
Nismo več prišli, ker to niso bile več počitnice.
Govorili smo ti, a nisi poslušal. –Če smo prišli, smo ti šli na živce.
Ni kaj drugače.
Vaš obisk je res krasno darilo za rojstni dan.
Žalit ste me prišli. –Max, veš, da ni res.
Samo razčiščujemo.
Moramo, če se hočemo pobotati. Nehaj.
Nisi mogel preboleti Ludove smrti, mi pa tudi ne.
Tudi nam je bilo težko.
Zdelo se je, da kriviš nas.
Pa še tvoja ločitev od Vero … Čisti pekel je bil!
Oprosti, če smo se dva prosta tedna v letu odločili preživeti drugje!
Ja. Zdaj govorite, ko si drugam ne morete privoščit.
Ne, danes govorimo, ker smo potratili že preveč časa.
Max …
Prišli smo, ker nočemo živeti brez tebe.
In pogrešali smo te. Zelo.
Ne bi ti smel reči tistih besed.
Žal mi je bilo v hipu, ko sem jih izrekel.
Trajalo je, da to priznam.
Opravičit sem se prišel.
Oprosti.
In prišel sem tudi, da ti predstavim svojo hči.
Ki ima deset mesecev in čaka v avtu.
A ker hočeš, da grem, pač grem. –Ne.
Počakaj.
Oprosti.
Žal mi je.
Grozno sem ganjen, da vas spet vidim.
V sebi sem nosil ogromno gneva.
A sem vesel, da ste tu.
Se bomo že domislil česa. Pa čeprav le za dva dni.
Prav. Grem malo leč, ker sem slabo spal.
Dajte mi eno urico, potem sem vaš.
Bi šlo?
Komaj čakam, da spoznam tvojo hčerkico.
Kako si?
So odšli? Vsi ostali so odšli? –Ja.
Po špecerijo za večerjo.
Prav. Pod prho grem.
Pridružil se ti bom. –Kaj, prosim?
Samo hecam te. Da se sprostiš. –Aja.
To bo še zabavno …
Catherine, storite kaj. –Nimam kaj. Lačna je.
Ob dostojnih urah jo lahko nahranim, drugega ne.
Odhajate? –Ja, malo pozneje.
Poglej, koga sem našla.
Živijo, Nassim. –Prijatelj moj!
Čutiš?
Občutiš prelepo energijo, ki se pretaka med nama? –Seveda jo.
Ja, to je prava energija.
Sta gotova s tem objemanjem, japija? Nimam časa za to!
Pardon … –Kaj te moti? –Kaj pa je?
Je gospod znan, pa se mu ne sme nič reči?
Tudi če bi bil znan, ti kreten! –Krava! –Ojej …
Kako so te pa vzgojili? –Nikar, Marie. –Ven!
Pridi ven, da ti zaprem gobec! –Ti zapri, sicer pridem jaz ven!
Da vidim! Oba bom razsula!
Marie, nehaj! –Pusti me! –Nehaj! –Pusti me!
Ven pridita, kretena! –Odpeljite. Poznam jo. –Pusti me!
Nehaj. –Pusti me že! –Nehaj, no!
Tvojo frendico je treba zapreti!
Porkaduš …
Kmetavz zarukani.
Obnaša se kot kreten, me zmerja s kravo, jaz pa naj bom tiho?
Ja. –Postaral si se. –Ja.
Reva usrana.
Poglej, Marie. To je to.
O, ja.
Sijajna je. Si jo ti izdelal?
Ja, za njegov rojstni dan. Štiri sem naredil.
Pozabil sem že, koliko kopalnic ima. –Kul!
Kaj pa sploh je? –Pručka. Daš jo na tla in nanjo položiš noge.
Tako imaš kolena dvignjena. Kot pri stranišču na počep.
Sedenje na stranišču poznamo šele dvesto let.
Ljudje so to od nekdaj počeli čepe.
Če to počneš … –Mi bo telo hvaležno. Vem.
Me bos res učil, kako se kaka? –Prav ima.
Trebuh ni stisnjen, hrbet je zravnan,
čreva se lažje izpraznijo. Logika.
Ne še ti, lepo prosim. –Stari, to vem že od nekdaj.
Tudi jaz od nekdaj serjem čepe. –Kako pa čepiš?
Z nogami na deski.
Ne, no. To ni mogoče. Resno?
Tega si nočem predstavljati.
Serješ v počepu. Saj ni res …
Nemogoče. Res to počneš?
Kaj mu pa je? –Ne vem.
Ven se spravi. –Prav. Samo za hipec.
Kaj pa je? –Podvizaj se.
Živijo, Nassim. –Živijo, Antoine.
Lepo te je spet videti. –Ja.
Pripravljen? Bo šlo? –Kaj pa?
Zdaj!
Antoine! Antoine!
Kaj se pa greš? –Dirkam.
Rekel si, da bova dirkala, ko pridemo iz trgovine.
Nobene dirke ne bo. Prestari smo za to.
Glede na splošno razpoloženje raje ne. Pomagaj mi.
Zmešan si.
Poba je čez les.
Primi.
Catherine? Catherine, mi pomagate?
Poslušaj, iti moram, ker …
Pozneje te pokličem. Poljubček. –Catherine …
Pardon. –Počakaj, mama. –Mi pomagate, prosim?
Vse jutro vas že opozarjam. Pozno je.
Za vašo hči, ki ni jedla, in zame.
Ne pozabite, da sem delala vso noč
in da bi danes morala imeti prosto.
Zato hočem takoj v svojo sobo!
Pravico imam do odmora. –Vem, povsem prav imate.
A bolj praktično bo, da ostanete tu in vas ne vozim v hotel.
Bolj praktično je držati se načrta.
Če vam to ni všeč, pokličite agencijo.
Naj najdejo koga, ki se lahko prilagodi vašim uram!
Ja, mamica. –Takoj vas odpeljem.
Pusti, hrbet si boš poškodoval. –Hvala.
Samo pred vrata postavi, naprej bom jaz.
Lahko odpelješ Catherine v hotel, prosim?
Kaj? Se ti ne da?
Ne, že v redu.
Ja, bolhica. Očka že prihaja.
Hvala, Nassim.
Hvala. –V veselje mi je, Max.
Izdelal sem jih z mislijo nate. Ta je posebna.
Bila je last mojega deda. On jo je izdelal.
Vse najboljše, prijatelj moj.
Hvala, Nassim. Če je to vse, grem pospravljat.
Seveda. Te pustim pri miru.
Vesel sem, da te vidim po tako dolgem času.
Nisem vedel, kako naj ti jih dam. Ali kako priti v stik s teboj.
Pa je za to poskrbelo življenje
in mi poklonilo še čudovito srečanje z Marie v trgovini.
Prav.
Se torej vidiva.
Na svidenje, Max. –Na svidenje, Nassim.
Živijo, Eric!
Če te zamika športanje, ne oklevaj.
Dogovorjeno! Hvala!
Adijo! –Adijo, Nassim.
Kot da nimam že dovolj navlake …
Pokliči smetarje.
Ne joči, miškica.
Kako si lepa. Prav lepa si.
Zelo sem vesel, da sem te spoznal, pikica.
Podobna ti je.
Hvala, a ne bi rekel. Svoji mami je podobna.
Pridi, miškica.
Kje pa je? –Na Ibizi na ectasyju.
Lahko govoriva o čem drugem, prosim?
Max …
Mislim, da imam krasno novico zate. –Ja? Kaj pa?
Bi eno? –Ne. Nehal sem pred desetimi leti.
Z Vero ne bo več težav. Našel sem rešitev.
Najel sem sijajno bajto.
Ogromna je, prečudovita. Tik ob morju.
Lahko se družimo, se imamo krasno.
Tako.
Vsi ti bomo pomagali počistiti, pa gremo. Deset minut vožnje.
Ti se odpočij, bom jaz poskrbel za vse.
Sprosti se.
In jutri zjutraj nas ni več. Težava rešena!
Kaj praviš? Hvala, Eric!
Ne, poslušaj …
Res lepo od tebe,
a v Parizu me čakajo nujni posli. Iti moram.
Pojdite brez mene, preprosteje bo. –Počakaj, no.
Kaj pa flancaš?
S tabo bi radi bili.
Kot starejši brat si mi. Vsem nam si.
Daj, no! Max?
Kaj pa je?
Max, kaj je narobe?
Poglej me. Kaj se je zgodilo, prijatelj moj? Kaj je?
Banke so me zavrnile. Ničesar več nimam. Prodati moram.
Porka madona.
Vsaj zdrav si. To je najbolj pomembno.
Seveda ne bom nikomur povedal.
A trapasto, da greš v takem stanju sam v Pariz.
Ostani z nami, odpočij si. Če odideš, bo vse jasno,
da nekaj ne štima. Najprej pa tvoji punci.
Si Sabine sploh povedal? –Nisem še zbral poguma.
Torej sva dogovorjena.
Max, dobro ti bo delo.
Prav. A prosil bi te za uslugo. –Kar koli.
Pozor! Prijatelji! Isa!
Dajmo Vincent! Pridite, nekaj vam imam povedati. Antoine!
Pridite! Nekaj moram povedati. No …
Ker nisem tak, da bi prijatelje metal čez prag,
sem našel rešitev. –Ne!
Težava je rešena. Ostajate. –Superca! –A ne tu.
Najel sem prekrasno hišo,
kjer smo lahko preostanek počitnic.
Menda nisi? –Krasno, Max. Hvala.
Predlagam, da skuhamo mega večerjo,
zjutraj pa se poberemo od tod.
In počitnice se lahko začno! –Superca, Max! –Hvala.
Bom odprl steklenico, da proslavimo.
Ne morem verjeti. –Mega.
Ima veliko spalnic? –Cel kup.
Sijajna novica.
Izvoli, Max. Za taksi davi.
Saj ni treba …
Seveda je. Tako to gre.
To je pa nekaj novega.
In kako je bilo pred tem? –Pred čem?
Pred tem. –Otroci bi pomrli.
Odličen bordojec. Imaš kaj sira za zraven?
Jasno. Ga prinesem. –Ne vstajaj, bom šel jaz.
Komaj sva prišla. Sva rekla, da začneva jutri.
Prisegam, da greva zjutraj teč.
Ni problema, mucek. Velik fant si.
Ti ga grem kar jaz iskat. –Hvala.
Torej sta že pri "muckih"?
Simpatičen je, kajne?
Ja. Krasen je. –Genialen je. Blazno nadarjen.
Rabi kdaj statiste? –S čim se pa ukvarja?
Koreograf je. Nekoč je bil glavni plesalec v Parizu.
Za časa Ludvika XIV?
Isti letnik je kot Max. –Ja, Max je poznal Robespierra.
Vse sem slišal. –Samo hecamo se.
Kako sta se spoznala? –Pred par leti, v ordinaciji.
Težave z gležnjem je imel, pa sem mu jih odpravil.
Zanimivo, tudi midva sva se spoznala v ordinaciji. –Si psihiatrinja?
Zobje so ga boleli. Preveč je stiskal čeljust, se mi zdi.
Ko sem mu dala anestezijo, je začel jokati.
Mene je pa vrglo.
Srčkano. –Čeprav mi je bilo hitro vse jasno.
Luštkano. Mucka mala …
V vsakem primeru smo veseli. –Da sem imel težave z zobmi? –Ne …
Da sta se spoznala.
Mami, zob mi je izpadel! –Krasno.
Pokaži mi ga. –Katerega?
Odlično! –Kakšen velikan!
Pod blazino ga daj, da ga odnese zobna miška.
Tega pa ne vem. Mamo moraš vprašati. –Kaj pa bi? –Sladoled.
Nobenega sladkorja pred spanjem.
Sploh pa ne tega sladkanega sranja. Čas je za posteljo.
Filma še ni konec! –Če bi bil tiho, bi ga lahko še gledal.
V posteljo. –V posteljo. Brez skrbi, tudi Elliot gre.
Elliot!
V posteljo z Ninom!
Se hecaš? Ne gremo še spat!
Saj nimam sedem let! –Gremo!
V posteljo! Jeanne! Arthur!
Bodite vzor. Pogasite luči in v svoje sobe!
Gremo! –Počitnice pa take …
Niso vsi istih let. –Zakaj moramo tudi mi spat? –Še jezikajo.
Grozna leta. –Ja.
Se spomniš nedeljskih večerov? Film se začne,
pa moraš v posteljo, ker je naslednji dan šola. –Dobim poljubček?
Kako se je potegnil, mater!
Rad te imam, sinko. –Jaz pa tebe.
Kaj pa je? –Nič.
Samo gledam te. Res si se potegnil.
Na marsikaj sem se spomnil. –Le na to ne,
da imam rojstni dan 15. marca. –Elliot,
kaj je bilo to? –Te pa je!
Opravičujem se, Max. Adolescenca.
Ni sile. Sem že pri teh dveh opicah vajen.
Res pa nisem najboljši boter.
Ne me basat, to imaš?
Kašna glava!
Naj vidim!
Tole je Eric, preden je namesto glave dobil krompir.
Res smešno.
Se mi smejiš? –Daj, no. –Kako smo se spremenili.
Koliko je že tega? Sedem let? –Skoraj osem.
Kako si lepa, mami!
Kdo je pa ta? –Ludo. –Kdo je Ludo?
Dajmo, Nino! Spat! V posteljo!
Obožujem zadnjega. Komedijo.
Ta film sem z užitkom snemal. Vesel sem, da je uspel.
Zadnja dva sta bila pravi uspešnici. Dobro mi gre.
Antoine, pogledaš, če je moj mobi na mizi?
Kar sedi, bom jaz.
Tebi ni več treba premakniti riti?
Pomočnika rabiš, da ti prinese mobi?
Res je malo čudno.
Mu je razen mene še kdo našel službo?
Služba kot vsaka druga. V čem je problem?
Nehajte pametovati.
Povej, mu plačaš kot hišni pomočnici?
Samo občasno poslušam vaše oslarije. –Občasno pa delaš, kaj?
Res smešno, pametnjakovič. Ne razumem, v čem je problem.
Eric je moj najboljši prijatelj in šef.
Znam ločiti zasebno od posla.
Pomagal mi je in tega mu nikoli ne pozabim.
Moja starša pa tudi ne. Obožujeta ga.
Pa tudi tebi gotovo ni lahko, Eric.
Ob igralcu,
pomočniku, prijatelju, zaupniku
nisi veš vedno, kdo stoji pred teboj.
A ne dovoliš, da to vidim. Hvala ti za to, Eric.
Katero sranje kar naprej čivka? –Pardon, to sem jaz.
Alarmi. Happn imam, aplikacijo za spoznavanje.
Kaže, da imam na tem koncu veliko uspeha.
Bi dali kako glasbo? –Točno!
Ja, ti pokažem.
Povežeš se prek bluetootha.
Alex ne ve, kaj to je. Bom jaz.
Ni se mu bilo treba ukvarjati s tem. –Tale tu.
Kaj pa bi poslušala? –Tole. –To? Odlično.
Super. –Obožujem ta komad.
Ne zlomi mi srca
Ne bi znala, pa če hotela bi
Ljubica, nemiren postanem
Ljubček, nisi tak tip ti
Ne zlomi mi srca
Odvzameš mi vse breme
Ljubica, ko na vrata potrkaš moja
Ključ svoj sem ti dala.
Nihče ne ve
Ko bil sem na dnu –Bila sem tvoj klovn
Nihče ne ve
Na začetku takoj –Sem dala ti srce
Dala svoje srce
Zato ne zlomi mi srca
Ne bom zlomila ti srca
Kaj pa počneš, Max? –Spat grem.
Hiša je lesena. Ne morem ognja kar pustiti.
Že, a vsi smo še tu.
Sranje. Pardon.
Mislil sem pač, da …
Naj ga prižgem nazaj? –Ne.
Kaj počneš, Max?
Ostani še, spij še enega.
Oprostite, prijatelji. Slabo noč sem imel, tako da …
Pretekla noč je bila …
Tako da, hopla!
Dober spanec rabim, pa bom jutri kot nov.
Vi se pa kar še zabavajte. V redu je.
Lahko noč, Max. –Adijo. –Adijo, Max. –Lahko noč!
Upam, da te ne moti Alex. Hotel sem, da ga spoznaš.
Silno sem zaljubljen vanj,
a še zdaleč to ni to, kar sem čutil do tebe.
Midva sva bila razred zase. Lahko noč, ptiček moj. Vincent.
Si v redu, Vincent? –Sem.
Pridi. –Pridruži se nama.
Po travi diši. Kaj pa počneta?
Še slabo ti bo.
Da ne črhneš!
Isabelle, fantastično izgledaš.
Gledal sam te, kako plešeš. Neverjetno, kako si se spremenila.
Samozavestno deluješ.
Resno. Kot da se v svoji koži dobro počutiš.
Kar ni bilo vedno …
tako lahko.
Čudovito telo imaš.
Oprosti, da tako rečem,
ampak kaj se dogaja s to ritko?
Z mojo ritjo? –Ja, samo …
Kaj se dogaja?
Me osvajaš, Antoine?
Ja, mogoče.
Ti je nelagodno?
Zaradi Vincenta? –Veš, vsa ta leta …
Nisem vedela, kaj pomeni uživati.
Šele od nedavno res živim in spet počnem nore reči.
Ne ustavljam se več.
Bolj ko se zabavam, več želim. –Prav.
A postavila sem si eno pravilo:
da ne bom več počela neumnosti.
In da mora biti vsaj malo …
Privlačnosti.
Razumeš? Vsaj malo me mora privlačiti.
Privlačiti …? –Razumeš?
S tabo bi bilo čudno. Kot da to počnem z mlajšim bratom.
Ja …
Da, seveda. Razumem.
Ja, razumem, kaj hočeš reči.
Če tako gledava …
A hvala za vse, kar si mi rekel.
Ni se treba zahvaljevati. Dobro izgledaš.
Lahko noč, prijatelji.
Se vidimo jutri.
Se vidimo. Lepo spi.
Domnevam, da bo čivkalo? –Ja, seveda.
Imate vse potrebno. Zagotovo?
Lepo spite, se vidimo jutri. Čao.
Kaj počneš tu, malček? Ne spiš?
Ne morem spati v isti sobi z ostalimi.
Bojim se. Lahko spim s tabo? –Ne.
Ne, ne. Ne bo šlo. Ne bom spal z vsemi otroki.
In z vsemi generacijami. –Kaj?
Nič.
No, prav. Okej.
Pridi. A samo nocoj, prav?
Gremo! Spat! –Pod blazino sem ga dal. –Ja.
Takole.
Lahko noč, malček.
Pridi. –Kaj? –Pridi za kako minutko.
Ne, ne. Ne bom se ulegel k tebi.
Samo za hipec!
Vidiš, kako nama je super?
Ja …
Ne premikaj se.
Hej, kam pa kam?
Prtljaga se ne bo pobrala sama. –Ja …
Sem ti rekla, da ne prek Facetima. Zaslon je počen, Nino te ne vidi.
Jaz pa lahko vidim njega. V čem je problem?
Nino!
Tvoj oče.
Halo? –Živijo, fantič moj. –Ciao, bambino!
Si v redu? –Ja, ravno prišli smo.
Me slišiš? –Slišim. Vidim te pa ne.
Sranje …
Slišim te, vidim te pa ne. –Drek.
Beda. –Si dobil moje sporočilo?
Sem.
Tamle je … ena hiška.
S spalnicami. Boste videli.
Na desni je bazen.
Resno? Bazen imamo? –Je voda ogrevana? –Kaj pa.
Tamle je še več sob …
Tule pa …
Mogoče lahko prtljago pustimo tu. –Tako je.
Tole je glavna stavba. Naj vam odprem.
Ti bogca!
Dobro si se odrezal. Odlično.
Rad bi prispeval, Max. Tole je preveč …
Blazno je. –Noro! –Max, saj si čez les.
Bajno je, kajne? –O, ja.
No, Alex? Ni lepo?
Gotovo te je stalo celo bogastvo.
Koliko si plačal? –Ne beli si glave.
In? –Noro je!
Ni lepo? –Bolno lepo.
Blazno. –Razkošje. –Neverjetno. –Res bajno.
Moram priznati, tole tik ob morju,
to pa je nekaj.
Kako, da vsa ta leta nismo našli česa podobnega?
Zdaj bo čudno, če ne bomo imeli pogleda na morje. –Res je.
Tole je nekaj čisto drugega.
Ljubim te. –Jaz pa tebe.
Max, kako se bomo porazdelili po sobah? –Ne, ne.
Max je tu, da se spočije. Bom jaz poskrbel za vse.
Bo šlo? –Hvala.
No, glede tega, kdo bo kje spal …
Poglej si. –Sobo sem že videl!
Da si jo? Še huje! Hvala.
Res krasno.
Poglej. Me zajebavaš?
Ne bom spal tu! Ne bom vse življenje spal z otroki!
Bajta je pa ogromna! –Tudi nas je ogromno.
Pomiri se in ne teži.
In zakaj ne morem biti v tej sobi? –Ta je za Iso.
Isa lahko spi zgoraj. –Ne more!
Bajso skušam pregovoriti, da spi tu in ne v hotelu.
Sem bajsa jaz? –Ne.
Ne, mislil sem na debele ljudi nasploh.
Si me pa res zajebal. Catherine!
Cathy! –Je vsaj ena soba prosta.
Cathy! Ne morete kar tako oditi in me pustiti samega.
Pokličite mi taksi, domov grem. –Ne …
Nisem tako mislil, neumna šala je bila.
Nisem tako mislil. Kot otrok sem bil tudi sam debel.
Vse otroštvo so se mi posmehovali.
Vem, kako se počutite!
Ali pa ne. Hočem reči …
Ne, nisem hotel reči tega.
Catherine, njena mama je zmešana, ne more skrbeti zanjo.
Zaradi tega sem čisto razrvan.
In vem, kako pomembni ste za dobrobit mojega otroka.
Ni tako, ljubica?
Mogoče tega ne rečem dovoljkrat, a iskreno vas občudujem.
In cenim vse, kar počnete zanjo.
Tudi kadar se jezite name … –Nehajte. Saj je že neznosno.
Spravite se k sebi!
Oprostite.
Pridi, otročiček, očka je tu.
Tale vaša predstava … Niti dober igralec niste!
Neodgovorni ste!
Prav zato vas potrebujem, razumete?
Catherine …
Ostala bom, a le zaradi Mile.
Po počitnicah morate najti koga drugega. –Razumem.
Nič ne razumete. –Čisto nič. –Pomilovanja ste vredni.
Vzemite jo.
Takole … Kovček! –Ja.
Marie!
Prav, v svojo luknjo se vračam.
Catherine, oprostite nam. To je naš prvi dan.
Vsi smo vzhičeni. Se koj vidva v sobi.
Stišaj! Stišaj!
Stišaj že, hudiča!
Raka smo ujeli!
Ogromen je!
Poglej to. Olala. –Noro.
Kako ga bomo imenovali? –Crabus!
Crabus? Crabus, rak, ki grize otroke.
Vam pripravim testenine? Kaj enostavnega.
Genialna zamisel. –Ja, testenine so odlična zamisel.
Ti pomagam? –Ne.
Max, tebi ni treba nič. –Ne? –Ne.
Kako si? –Super. –Dober večer vsem.
Jean–Louis!
Ostrige si prinesel? Res izvirno.
Veš, da so moja specialiteta, Vedno vas presenetim.
Kako si?
Živijo, princeska. –Živijo.
Kako ti gre? –Super.
Živijo, prijatelj. Ti kuhaš? –Ja.
Takole! Testenine z ostrigami.
Zveni ogabno. Saj niso … kako se že reče?
Vongole? –Školjke so, zato zaprli.
Veš, kakšna je razlika med ostrigo in muco?
Ostriga se ne odpre, če jo poližeš.
Živijo, Antoine. –Kako si? –V redu, pa ti? –Tudi.
Včeraj sem pozabil vprašat: Si prišel z Juliette?
Jean–Louis, pridi sem. Kaj je novega?
Vse po starem. Pa pri tebi? –Tudi.
Nimata boljšega dela, mater?
Na živce mi greste, mularija.
Pri vajinih letih sem užival življenje.
Risal sem, pisal pesmi,
se vozil s kolesom, gradil hiše na drevju.
Vi pa kot zombiji buljite v te zaslončke.
Nobenega športanja. Življenje brez velikega A ni nič!
Vesta, kaj je ta A? Adrenalin!
Ne pa te vaše oslarije.
Debilno.
Kaj pa vidva počneta?
Kaj je to? –Pinijevi prelci. Ne dotikaj se jih!
Res? Umakni se.
Previdno, pinijevi prelci so. –Saj vem. Umakni se.
Kaj pa počneš? –Umikam jih.
Jaz tega ne bi počel.
Jean–Louis in Nassim pravita, da so strupeni in da ne marajo,
da se jih dotika. –Kar naj govorita. Umaknita se, no!
Kakšen kreten. –Gremo.
Jean–Louis in Nassim bla bla bla …
Oslarija. Kaj pa Nassim ve o tem?
Skozi nos dihaj. –Aha.
Mogoče pa umiraš.
Jean–Pierre, lokalni zdravnik. –Zame je. –Dober večer, doktor.
O, ja.
Kako lepo ste zatečeni.
Čudovito. Gosenic se ne gre dotikati. –Vem.
Mu ni nihče povedal? –Seveda smo mu!
Antoine, si v redu? Bi šel spat?
Ne, tu z vami mi je v redu.
Kam pa kam, ljubček? –Z ostalimi grem gledat film.
Lahko noč, stari.
Marie, kako je v Rennesu? –V redu. Kar gre.
Ni se lahko vrniti k staršem,
je pa zaradi Nina in moje službe praktično.
Nočni šiht in to. –V restavraciji, kajne?
Koncertni bar je.
Pa tvoja potovanja? Indija in ostalo?
Vsa plemena imajo dandanes mobije.
Le kakšno korist še imajo od mene?
Živimo v gnilem svetu. Lahko bi vsi dobili raka.
Vsaka tretja oseba zboli za rakom.
Ni težko izračunati.
Za mizo nas je deset, torej več kot trije.
Dolg nos ne bo koristil.
Leta že žremo smeti. Prej bi morali misliti na to.
Kar se mene tiče, sem ena tistih, ki menijo, da se nima smisla boriti.
Dovolj bo, saj smo dojeli.
Dovolj? –Ja, jasno in glasno smo te slišali.
Na živce mi greš. Po pivo si grem.
Dobro novico imam.
Jaz sem to že opravila.
Torej ena oseba manj za to mizo.
Oprosti, Marie, nič osebnega, ampak …
Po moje se je pomembno boriti.
Pred dvema letoma sem imela raka na dojki, zdaj sem odlično.
Tako da …
Zamorila sem, vem. –Saj nisi.
Res nisi. –Ne. Samo …
Si ozdravela? Si v remisiji?
V remisiji.
Torej nisi povsem ozdravela.
To je zgolj pol osebe manj.
Statistično gledano. –Ja, lahko bi se tako reklo.
Glede na to, kaj je rekla Marie. –Ja …
Oprosti.
Kakšna krava sem. Opravičujem se. –Saj nisi …
Že v redu, Marie.
Res je, koristno zna biti.
Zato pa sva rekla, da … –Za kaj natanko pa gre?
Za vrečke z ledom, ki jih položiš na presredek.
Se zafrkavaš? –Kje pa.
Ne, resno govorim.
Oprosti. Vsi spijo, pri tebi sem pa videla luč.
Si lahko sposodim tvoj avto?
Seveda.
Gre?
Izvoli. –Hvala.
Kuku! Smo v redu? –Pa ti?
Odlično. Nisem dosti spala, a saj gre.
V Pau sem šla. –V Pau? –Ja.
To je pa daleč. –Ja. Ampak fotka mi je bila res všeč.
Boš kavo? –Ja. –Zdaj daj roke pod glavo.
Greva serijo 25 trebušnjakov, pa pravilno dihaj.
Naj vidim plavuti morskega psa. Sijajno.
Zakaj stiskaš ritnice? –Da jo učvrstim.
Učvrsti, učvrsti, učvrsti. –Daj.
Tvoje telo je vrt, ti si njegov vrtnar.
Dekleta, kaj bi za večerjo?
Hvala, prijatelj moj.
Sam s sabo govorim. –Kaj?
Dobro jutro. –Kako? –Živijo.
Lahko dobim kozarec vode? –V kuhinji. –Hvala.
Se ti je strgalo? –Strinjam se. To je noro.
Dovolj. –Kje pa. Kje si jo spoznal?
Dobro jutro. Lahko dobim kozarec vode?
Seveda. V kuhinji. –Hvala.
Hvala.
–Na svidenje. –Adijo, Arthur.
Adijo, dekleti. Se vidimo. –Adijo.
Poba, tvoj oče je ponosen.
Ni kaj reči. Kapo dol. –Res ni kaj reči.
Nič se ni zgodilo. –Zakaj ne? Nista hoteli? –Sta. –In?
Sestri sta. Ogabno bi bilo.
Jebenti! Saj ne morem verjeti!
Kakšen lolek! –Saj to ni res!
Prav si storil, Arthur. Ne poslušaj ju. –Ne, ne, ne!
Nisi prav storil! Poglej me.
To boš obžaloval sleherni dan svojega življenja.
Vse dni! Ostarel boš in še kar obžaloval. Zmešan si!
Sta mogoče tvoji sestri? No, torej?
Zmešan je. –Kakšen pacek si. –Pacek? Saj to je naravno!
Vsakič ko dežuje Iz nebes padajo novčiči
Šubidubi!
Ne veš, da sleherni oblak Nosi novčiče iz nebes?
Šubidubi!
Vse bogastvo tvoje Bo padalo po mestu vsem
Le dežnik na glavo obrniti moraš
NAPRODAJ –Kakšen prasec!
Ta kreten. Ne morem verjeti.
Pa sem mu rekel, naj počaka.
Pokliči nepremičninskega posrednika.
Mater!
Halo! Ja. Max Cantara tu. Napis!
Napis na vratih, mater!
Sem rekel, da počakajte!
Kaj, hudiča …?
Pariška registracija. Nobeno presenečenje.
Max Cantara? –Mater …
Saj ne morem verjeti.
Kako si? –Super.
V redu si? –Živijo, Alain.
Kaj se dogaja? Si pogosto tu? –Že od otroških let.
Nisem vedel. Torej se bova še videla.
Z dvema prijateljema sem najel hišo.
Zabavati se nameravamo.
Tole je tvoja hiša? –Ja.
Jo prodajaš? Sranje, saj res.
Sem slišal za posel s Trocaderom.
Tega ti ni bilo treba. Pa si bil vedno tako previden.
Kakor koli že, vsi ga kdaj lomimo.
Časi so težki za vse.
Bi mi jo razkazal? Mogoče me zanima. –Ne.
Poglejmo, kaj je v hladilniku. Če ni res ničesar …
Kakšno presenečenje.
Pozor!
Torej …
Zapri plin,
ne spreminjaj temperature radiatorjev,
ne dotikaj se vina,
ne kadi … –Vero, kdo so ti na vrtu?
Kaj počnete tu? Vam lahko pomagam?
Pardon, mislili smo, da ni nikogar.
S plaže smo šli, odprto je bilo, pa smo vstopili.
Kar tako vstopate v tuje hiše?
Se opravičujem. Jaz sem Alain, To sta Frank in Xavier.
Prijatelj vašega moža sem. –Bivšega moža!
Oprostite, nisem vedel. Tudi jaz sem restavrator.
Davi sva se videla, rekel je, naj se razgledam.
Prijateljema sem hotel razkazati. Zanima me, pa bi rad njuno mnenje.
Kaj natanko vas zanima?
Halo? –Ja, prosim?
Max, v hiši sem. Kaj se dogaja, za vraga?
Hišo prodajaš?
Mene in otrok niti ne vprašaš?
Pa si vedno govoril, da je to njun dom.
Me zajebavaš?
Poslušaj, Vero! Tako ne boš govorila z mano.
Nehaj mi očitati!
Počnem, kar hočem! Si ti plačala hišo?
Ti plačuješ za vzdrževanje?
Sploh slišiš, kaj govoriš?
Prek 20 let sem preživela v tej hiši!
Skupaj sva jo zgradila! V njej vzgojila otroka!
Skupaj sva vse načrtovala!
Ti pa flancaš o vzdrževanju. Samo denar te zanima!
Kaj se dogaja? Ta hiša
je bila vedno tvoj ponos! –Dobro me poslušaj.
Ne bom …
Tebi ne bom polagal računov!
Ti si pustila mene. Še veš?
Že to je veliko, da ti dovolim,
da v hišo vabiš prijateljico nimfomanko!
Torej mi ne serji. Počel bom, kar hočem!
Si me slišala? –Ne! Ne boš počel, kar hočeš!
Nisva še ločena, in jaz hočem ločitev!
In tako ne boš blatil Geraldine!
Kje ste? Otrokoma si rekel, naj lažeta. Kje sta?
Kar na bruhanje mi gre. Do konca me boš spravljal ob živce!
Veš, kaj? Crknil boš sam s svojim denarjem.
Kreten.
Res mi je žal. Grozno se počutim,
da sem tole sprožil. –Saj ni sile.
Tako ali drugače bi enkrat izvedela.
Vas pustimo …
Če kaj rabite, smo za vogalom. Ne obotavljajte se.
In če vas kot sosedje lahko kdaj povabimo na kozarček …
V zadovoljstvo nam bo.
Velja.
Bi kar zdaj?
Dobro vama bo delo.
Sabine, Max, Isabelle …
Jean–Louis, seveda. Sem vedel, da sem nekoga pozabil.
Isabelle, Max, Sabine,
Marie, Eric … –Imamo vodko ali kaj močnega?
Takoj ti prinesem.
Dobro se držiš, prijatelj. Kar tako naprej.
Jaz sem na vrsti!
Ali sem …
Moški, to sem že vprašal. Sem visok?
Ne! –Saj ne vemo! –Prav ima.
Vedno sediš. –Ne izdaj mu!
Prepozno. Sedim … David Pujadas!
Pij. Pij!
Ni slabo, Pujadas … –Zdaj pa jaz.
Ženska sem, Američanka. Ja.
Bogata. –Tako je.
Oprah Winfrey! –Ne! Pij! –Dajmo!
Opa! –Porka flek.
Saj sanjam …
Takšnega ga še nisem videla. –Brez skrbi, mi tudi ne.
Nehajta, še kozlali bomo. –Kam drugam pojdita!
Da vaju ni sram! Ven!
Prav seksi si, ko se napiješ. Všeč mi je.
Marie, piješ, nisi uganila!
Namenoma zgublja, da lahko pije. –Kaj pa drugega.
No … jaz sem ženska, 50 let, blont.
Ja. –Sem čedna? Vsaj malo?
Niti najmanj! –Pij!
Saj nisem ugibal imena.
Nisem rekel imena, ne bom pil. –Pij!
Ne! Samo, če ugibam ime!
Nisem zgubil! –Ugani ime!
Klinc pa vaša pravila! Če ni pravil, ne velja!
Lepo vas prosim! Psst!
Že pol ure vas kličem in pošiljam SMS-e!
S tem kričanjem ste že štirikrat prebudili Milo!
Vam ni jasno, da sem utrujena? Ne zmorem več!
Spanec rabim,
vbijte si to v betice! Me plačate zato, da crknem?
Nisem žival Nisem robot!
Mi boste potem dali infuzijo?
Žal mi je, zaneslo nas je, Catherine.
Tudi mi gremo v posteljo. Prav?
Oprostite, nismo si mislili, da smo tako glasni. Res nam je žal.
Ne pridem še enkrat dol. –Ne, ne.
Lahko noč, Catherine. –Lahko noč!
Psst …
Že vem! Vem, kdo sem! Catherine sem!
Pij! Pij! Pij!
Tip vpraša, kaj se dogaja. "Majico si vzel!"
Se opravičujem.
Hvala ti, Alain. Res hvala.
To je prvič, da se tu dobro počutim.
Res! Tu mi je bilo vedno všeč,
a je vedno bilo polno stresa, dvomov, prepovedi.
Kako mi je šel na živce!
Kako lepo se je končno smejati. Hvala, Alain!
Zločin bi bil ne veseliti se v takšni hiši.
Škoda, da ni naprodaj.
Lahko razpravljamo o tem. –Res? –A jaz se ne premaknem.
Hišo kupite skupaj z mano. –Res?
Dobimo tudi Geraldine?
Jaz sem gratis. –Opa!
To je treba zaliti še z eno buteljko.
Se strinjamo? –Ne, ne, ne!
Nikar. Ne, ne. Znorel bo. –Še bolje. –Popizdil bo.
Če dojame, da smo pili njegovo vino … Alain, nikar!
Kaj šele bo, če izve, da sem pokavsal njegovo ženo?
Poglejte, kaj sem našel. Chateau Lynch–Bages, 1982.
Si drznemo? –Kaj pa!
Dobro izgleda. Zelo dobro.
To sem si vedno želela storiti.
Bravo!
Plesala bi rada. –Olalal
Marička, ritem imaš v krvi.
Ljubi bog, telo imaš kot liana.
Čisto ste prismojeni.
Ne morem kar naprej snemati istega filma. –Seveda lahko.
Ljudem daj, kar hočejo!
Ne. Izbrati je treba nekaj iz pravih razlogov.
Max, ne pij tega. To je za en drek.
Včasih sem to pil. Veš, kaj so našli?
Kremen v mojem debelem črevesu. Prisežem!
Si prepričan, da ni bil Alexov prstan?
Stari, samo hecam se.
Alex mi je všeč. Res je super.
In lepo te je videti srečnega. Ni Alex super? –Je.
Hvala, prijatelj.
Eric! Na WC-ju sta me dve bejbi prepoznali
iz Kopnaieffovega filma!
Res? –Na predpremieri v Bordeauxu sta bili.
Spomnita se mojega prizora na policiji.
Ena je rekla, da sem odlično odigral policista.
Po toliko truda je to lepo slišati.
Čeprav brez dialoga ni lahko igrati.
Čudno, da sta me prepoznali.
Ju lahko povabim sem? –Ne.
V Franciji je problem, ker te tlačijo v en tip vloge,
jaz sem pa za to preveč vsestranski.
V ZDA je malo drugače, ampak …
Medve greva. Adijo.
Adijo. –Prav. Adijo.
Dobri sta.
Kako lepo je piti!
Greš jutri skakat s padalom? –Ja. –S tabo grem.
Preveč pritiska čutim. Osvoboditi ga moram.
Rad te imam. –Jaz pa tebe.
Boš videl, všeč ti bo. Noro je.
Najhuje je, ko se odprejo vrata letala in vdre zrak …
Ni več ista.
Lepo jo je videti tako. –Ja.
Samozavestna je …
Do Vincenta je odločna.
Kaj pa je? –Nič.
Zakaj nisi vedno takšna?
Kakšna pa?
Nežno in prijetno govoriš. Ne vpiješ.
Če si mi pa rekel, naj ne kričim.
Zakaj si vedno kolerična? Na koga si pravzaprav jezna?
Bo to še dolgo trajalo?
Boš še naprej gnila v bednem baru v Rennesu? Je to tvoje življenje?
Čuj, George Clooney iz Quimperja.
Če je tvoje življenje krasno, še ne pomeni, da so naša ušiva.
Jaz sem zelo srečna. –Zelo srečna si?
Ja.
Tako srečna, da cele dni popivaš?
Poglej samo, kako se obnašaš pred Ninom.
Vpiješ nanj, kar naprej si živčna.
Tri dni smo že tu, pa nisi z njim preživela niti urice.
Vsakič ga komu naprtiš.
Nekoč si hotela rešiti celotno človeštvo,
zdaj se pa še za lastnega otroka ne znaš pobrigati?
Ni on kriv, če je svet grozen.
Sploh veš, kaj pomeni brez varuške skrbeti za otroka?
Hujši si od mene.
Res je, ne znam z njim.
Uteleša vse, kar na tem svetu sovražim.
Nisem več svobodna. To me spravlja ob živce.
Svobodna za kaj? Ne razumem. Bi bila raje sama?
Bi rada končala čisto sama?
Govoriš oslarije, ker ti ni uspelo ostati z nekim tipom?
Tega je že osem let, Marie.
Čim kdo omeni Luda, se razjočeš. –Ni res.
In, kaj?
Je problem, če ga pogrešam?
Da ne morem živeti brez njega?
Ja, je.
Rad bi, da si srečna.
Če hočeš, da sem srečna, mi nehaj težiti.
Prav.
Torej me nočeš?
Kako dolgo boš še poskušal?
Dokler ne boš razumela.
Saj si čisto ubrisan.
Brez veze. Čez les si.
Nikoli ne bi mogla biti s takim, kot si ti.
Res nikoli.
Ti pa ne bi prenašal ženske, kakršna sem jaz.
Tvoje čenčanje bi znalo biti problem, a bi se potrudil.
Našel bi kompromis. –Pa ja …
Sprejel bi te z vsemi tvojimi napakami.
Nehaj. Nehaj …
Če se me dotakneš, prisegam … –Kaj? –Prisegam … –Kaj pa?
Eric!
Marie?
Eric!
Nehaj kričati. –Če je pa vedno …
Meni govoriš, naj šepetam, sam pa vpiješ. –Eric!
Saj ne moreš verjeti … Ja? Kaj bi rad?
Kar naprej me mora spravljati ob živce. Porka madona!
Gre? –Seveda.
Max, nehaj! Še krepnil boš!
Ne, Max!
Tu je moja kočija. Peljala nas bo.
To bi znalo biti komplicirano.
Resno, Max. Obleci se.
Hvala za čudovit večer, Alain. –Ne, hvala tebi. Super je bilo!
Seveda. –Kul je bilo. –Ja.
Torej se vidimo jutri, ob ražnju.
Ja, nataknili vas bomo na raženj.
Mi daš ključe? –Ja, pardon. –Spat grem.
No, prav.
Pospremila bom Xavierja, če nimaš nič proti.
Seveda ne.
No, se takoj vidiva. –Ali pa jutri.
Hvala. Se vidimo jutri. –Ni kaj.
Lahko noč.
Ne, ne … Ne tu.
To je sprevrženo. –Natanko tako mora biti.
Pa saj je vseeno. S tabo karkoli.
Zgubljam nadzor. Nehaj, Alain!
Greva spat, Iggy Pop.
Pridi, ljubezen moja.
Madona. Pridi.
Ne bo mi ga uspelo spraviti po stopnicah.
Čakaj, naj ti pomagam. Tudi jaz grem spat.
Moramo ga … –Nasloni ga na stol
in na tri mi ga vrzi čez ramo. –Velja.
Ena, dva, daj mi ga.
Pazi, bruhal bo.
Poglej to ritko. –Lahko noč.
Adijo. –Lahko noč.
Tudi jaz grem spat. Komaj se še držim na nogah.
Prav imaš. Ne bomo pretiravali.
Lahko noč. Lahko noč!
Jaz bom pogledala kak film.
No ja, ni slaba zamisel.
Po vsem tem alkoholu bom itak težko zaspal.
Kaj bi pa gledal?
Ne vem. Pa ti?
Ne znam. –Mogoče "Pravzaprav ljubezen"?
Nehaj. Ne približuj se mi.
Iskreno rečeno,
da ne zbudiva ostalih,
bo bolje, če si film pogledava v moji sobi.
Pa kaj še. –Ne?
Po moje bo tako bolje. To bi bilo najbolje storiti.
Prosim? –Ja. Vincent tu.
Motim? –Ne.
Kaj pa je? –Nečesa sem se spomnil.
Nekaj sem razmišljal … v klubu.
Ne samo v klubu. Že lep čas razmišljam.
Saj ne vem, kako naj ti razložim …
Zdi se mi, da si se zelo spremenila.
Naravnost preobrazila si se
in rad bi rekel, da …
Čas beži,
in včasih se je treba odločiti.
Kajti v življenju so trenutki …
A veš? Razumeš, kaj bi rad rekel?
Niti ne.
Tega, kar imam z Alexom,
ne postavljam pod vprašaj, saj ga imam res rad.
Ampak …
Rad bi rekel, da bolj ko te gledam,
bolj se mi zdiš lepa.
In …
Še vedno me grozno privlačiš.
Ne vem, kaj naj ti rečem. Tega res nisem pričakovala.
Ja, nocoj sem preveč popil.
Ne bi smel priti in ti pleteničiti tega.
Ne, ne, saj …
Takšne stvari je pomembno povedati. –Ja.
Ampak nimam pravice. Nimam je.
Kaj nimaš … Seveda imaš pravico.
Kako si?
Si nama skuhala kavo?
Tamle je aparat za kavo.
Ja, seveda. Samopostrežba, kaj?
Prava šaljivka si.
Vse v redu? Bo šlo? –Ne vem.
Čakajta, z vama grem! –Res?
Ja, res.
Je to šumenje normalno?
Je to normalno? –Res je čudno.
Je kakšna težava, Pascal? –Motor!
Si pa res packa! Jasno, da me je strah!
Naj bi vriskal od veselja, ker skačem iz letala?
Max!
V letalu se ni dobro razburjati.
Živčen si, to je normalno. A del skupine si.
Svojega stresa ne prenašaj še na ostale.
Sprosti se, in užival boš. Verjemi mi. Daj, no!
Gremo, vse štima.
Glavo dajte takole.
Namestite se.
Vreščala bom kot še nikdar v življenju!
Brez skrbi, prav temu je to namenjeno. Pripravljena?
Ja!
Malo nazaj. –Dobro je! –Okej.
Ti je v redu? –Je.
Nočem umreti! –Jaz tudi ne!
Si v redu? Gre? –Seveda.
Vse v redu?
Pomirite se!
Noge gor!
Mater, vse sem odvrgel.
Vse sem odvrgel! Vse, vse!
Hvala ti, prijatelj!
Genialno je bilo. Genialno!
Vse sem odvrgel, takole sem šel …
Kot bi res letel!
Čestitke! –Nič se nisem bal.
Niti na začetku ne, ko je letalo vzletelo,
Ni me bilo strah. Bil sem …
Človek s krili!
Saj ni res! –Naj vidim.
Plenice bodo potrebne …
Zdaj se pa muliš. Oprosti.
In potem si se kar tam oprhal? –Kaj pa.
To se mi zdi zdravo. Telo se je znebilo pritiska, strupov. –Tako je.
Krasna fotka. –Naj vidim, kako se je polulal!
Zdaj pa dovolj! Elliot, vrni ga Antoinu!
Brez mobijev v za mizo! –Samo video bi pogledal! –Dovolj!
Ti povem skrivnost. –Ne. –Pridi, krasno skrivnost ti povem.
Le zakaj bi šel k tebi? –Ker je odlična. –No, prav …
Pridi, mali. Če boš priden, gremo popoldne na katamaran. Velja?
Velja, a brez njega! –Brez njega.
Pardon, za koga je rak?
Rak je za Sabine.
Zame je.
Marie, si v redu? –Ja, super.
Zdelana sem od skoka, ampak noro je bilo.
Vidiš? Krasno, kajne? Kakšen občutek!
Sem ti rekel, da boš še zasvojena. Meni kar pride.
Šport je odvisnost.
Sproščaš endorfine in dobro se počutiš.
Saj sem vam rekel. Adrenalin! –Tako je.
Ampak ti imaš raje adrenalin v injekciji. –Aja?
Babi, lahko popoldne k nam povabim prijatelja?
Ja, seveda.
Še mamo vprašam. Mama! Lahko grem popoldne k prijatelju?
Bova videla. –Saj ni resna …
Je bilo vse v redu?
Popolno, kot vedno. Hvala vam.
Sijajno, res hvala. Vam hvala. –Hvala.
Max, ne sekiraj se, bom jaz.
Zakaj bi se sekiral? –Samo pravim, da jaz plačam.
Tudi jaz lahko. V čem je problem?
Saj ga ni, prijatelj. Z veseljem vas častim.
Tudi jaz, z veseljem. Saj je moj rojstni dan.
Vesta, kaj? Najbolje, da vsak nekaj prispeva. Velja?
Jaz sem jedla vse po vrsti, Sabine pa le solato.
Pa kaj še. 20 let sem plačeval, pa ni bilo pritožb.
Zdaj bi si pa delili račun.
Dovolj traparij, grem plačat. –Max, počakaj, prosim te. –Max …
Max, če hočeš: jaz sem vas povabil. Stvar rešena.
Olivier, lahko plačam? –Takoj pridem.
Zakaj si tako reagiral? –Se zezaš? Kakšne aluzije so bile to?
Aluzije? –Sem ti rekel, da nikomur ne povej!
Nihče ni opazil. Samo častit sem vas hotel.
Krasno si to izvedel. –Se misliš mulit, tečko? Pa se daj.
Ker sploh nisem tako mislil. Prav?
Zdaj sem pa jaz tečko?
Je bilo vse v redu? –Ja. –Fino.
Kartica je zavrnjena. Imaš kako drugo?
Ne razumem. –Saj ni sile.
Ti dam na račun, pa se oglasi pozneje. Lep dan želim.
Seveda tega ne jemljem osebno. Briga me.
Ne grem še nazaj, na sprehod grem. –Kdaj se vrneš?
Ne vem. Mogoče grem do Nassima, pa me bo on pripeljal.
Si prepričan? –Sem.
Počasi.
Hvala, Max! –Ja, hvala.
Kaj mu pa je? –Pravi, da gre do Nassima.
Prav, potem mu vsaj ne bo treba povedati.
Gremo do nje?
Po moje raje ne, če on ne ve za to.
Če izve, se bo razjezil. –Jaz grem nazaj, vi pa kakor hočete.
Velja? –Velja. –Jeanne! Nino!
Gremo domov, kolačke bomo pekli.
Ji sporočim, da prihajamo? –Ja.
Catherine, greste? –V džipu z otročkom?
Prehladno je. –Lahko jo vzamete v naročje.
Milo bom vzel z nami. –Okej. –Catherine!
Milo bom vzel s seboj v avto …
Ob tej uri niti pod razno.
Saj bomo … –Spat mora. –Klinčeva Mary Poppins!
Že, ampak v avtu je topleje … –Ne. Spati mora.
Catherine, z veseljem … –Ne!
Ne bo šlo. Spat mora iti.
Naspati se mora. –Gremo.
Torej z vožnjo s kolesi ne bo nič? –Bova šla potem.
Potem moramo organizirati zabavo za rojstni dan. –Saj res. –Škoda.
Dogovor sva imela. –Ne, že v redu. Dekleti!
Midva bova šla drugič. Na kolo hoče.
No, oba hočeva na kolo.
Catherine, lahko greste z nama, če želite. –Lepa hvala.
Previdno. Tole bomo zložili … –Ne!
Z otročkom skupaj pa res ne.
Že grem!
Tu sem!
Kako sem vesela, da vas vidim! –Mi tudi.
Kako ste? –Živijo.
Kako si? –Živijo, Vero.
Ste že kosili? Mi smo pozni. –Ravno od mize smo.
Res? Nisem vas dobro razumela.
Ne ustrašite se, sosede sem povabila.
Opozarjam vas, da so malo težki. –Aja? Prav.
Hišo prodaja. Končno.
Si v redu, Max?
Si me pa nabrisal!
Ni tu lepo? –Kje si bil sinoči?
Kako, kje sem bil? –Ne imej me za neumnega.
Domov si prišel ob 4h, v posteljo pa ob 6.15. –Me nadzoruješ?
To si storil zadnjič. Velja?
Jo še vedno smatraš za svojo ženo? –Mati mojega sina je!
Z njo sem preživel 14 let svojega življenja!
Zato je ljubezen mojega življenja, ja.
A saj veš, da to ne spremeni ničesar med nama.
Alex! Počakaj!
Nisem tako mislil!
Alex! Joj, sranje …
Alex!
Noro, da ni Sabine nič povedal.
Si vedel, da prodaja?
Nisem.
Vero nam je povedala le svojo plat zgodbe.
Max, si v redu?
Je kdo videl Alexa? –Ne. –Ne.
Kaj je narobe, stari?
Alex? Kje si bil? Kaj se je zgodilo? Si poškodovan?
Lahko bi umrl. Samega si me pustil.
Zapustil si me. –Kje pa!
Povsod sem te iskal, poganjal kot nor.
Klical sem te, pa si mobi pustil na postelji.
Mislil sem, da si nazaj … –Pardon, vrata so bila odprta.
Vaš prijatelj se je skušal ubiti na pontonu. –Madona, Max!
Porkaduš! –Max!
Prijatelj! Hej!
Jean–Louis! –Odstrani mu vrv!
Počasi …
Otroci, ostanite zgoraj!
Zakaj? –Elliot, takoj nazaj! –Na katamaran gremo!
Brez razpravljanja! Takoj nazaj gor!
To ni pošteno! Eric je rekel, da nas bo peljal.
Eno brisačko … –Hvala.
Saj bo v redu, Max.
Ljubezen moja, tu smo.
Max, ljubezen moja, kaj se je zgodilo?
Kako si mogel storiti kaj takega?
Kaj, če bi bila oseka? –Isto bi bilo. Vrv je bila predolga.
Žal mi je. Lagal sem ti.
Bal sem se, da te izgubim.
Kakor koli že …
Zdaj sem izgubil vse.
Pri poslu s Trocaderom sem imel hude težave.
Ne bi se smel spustiti v to.
Ko je šlo vse po zlu,
sem to težko prebolel.
Dokazati sem se hotel.
Kar koli sem bil pripravljen storiti.
Sposodil sem si veliko denarja.
Dokler me banke niso začele zavračati.
Sodna zaplemba, likvidacija, bankrot …
Moral sem prodati hotel.
Restavracijo.
In hišo sem dal v prodajo. –Kaj?
V enem mesecu bo prodana.
Njih vprašaj. Vedo.
Videl sem vas z Vero.
Samo hrbet obrnem, pa stečete k njej.
Lep prizor.
Pred očmi sem imel vse, kar sem izgubil:
mojo ženo, mojo hišo, moje prijatelje.
Čudovit prizor poraza.
Ste prišli to proslavit?
60 let neuspeha? –Max? Kje sem v tej zgodbi jaz?
Nisem tako mislil, ne govorim o tebi.
Če ne bi bilo tebe, dvomim, da bi zdržal.
A nisem ti zmogel povedati resnice in dovoliti,
da me vidiš v tej luči. Kot zgubo. Poraženca.
Oprosti. Res mi je žal.
Voda mi že kako leto teče v grlo.
Skušal sem izplavati, pa ne gre.
Še obesiti se ne znam. Pomilovanja sem vreden.
Nisem jaz najel te hiše.
Eric jo je. Samo delal sem se, da sem jo.
A jo je on.
Ne razumem, zakaj ste se vrnili.
Ne razumem.
Zakaj …
Zakaj vas nenadoma skrbi zame? –Max, vedno si nam stal ob strani.
In mi želimo stati tebi. –Ja, to bo.
Prijatelji za vedno, skupaj bomo do konca in te oslarije.
Zakaj bi se trudili zakrpati nekaj, kar ne obstaja več?
Ne strinjam se s tabo, Max.
Pravi prijatelji niso vedno ob tebi; so pa, ko jih rabiš.
Zdaj nas potrebuješ, in tu smo, da ti povemo, da te imamo radi.
Utrujen sem. –Depresiven si.
To je čisto normalno.
Vse to si dolgo skrival v sebi.
In zdaj pokaš po šivih.
Pa še 60 let boš napolnil. Čista pizdarija.
Končno razumem … To čaka nas vse.
K sebi se moraš spraviti, Max.
Ne moreš kar dvigniti rok od vsega. Prodati hiše.
Ta hiša je bila tvoj sen.
Otrokoma si jo obljubil.
Prav ima. Trapasta zamisel. Pozabi na to, Max.
Mislite, da ne bi rad obdržal hiše?
Ni tako enostavno. –Tvoje življenje ni bilo nikoli enostavno.
Naj te spomnim, od kod prihajaš?
Z očetom sta bila brez ficka. Vsako leto sta hodila sem
za drobiž nabirat ostrige.
Se spomniš, kako ponosen je bil oče, ko je si zgradil hišo?
Sprejmi ta klinčev poraz.
Sprejmi svojo ločitev.
Briga me, če si brez ficka, ljubezen.
Briga me.
Prav?
Hotela sem vam povedati, da odhajam.
Kajti to je že višek!
Samomor! Saj ste vsi bolni!
Pred otroci se ubijate! Nekaj vam povem … –Poberite se.
Kako, prosim? –Poberite se.
Dovolj imam. Mislite, da rabim koga, da skrbi za mojo hčer?
Nikogar ne rabim. Sam lahko. Torej, marš!
Seveda. Zdaj bomo pa vulgarni. –Zapri gobec!
Ti je to všeč? Zapri. Gobec.
Eric!
Si kje videl otroke? –Niso pred TV-jem?
Ne, Vincent je tam.
Elliot?
Katamaran so vzeli! –Kaj?
Katamaran so vzeli! –Ne.
Kako misliš, katamaran so vzeli? –Vzeli so ga. –Saj to ni res …
Zna Arthur pluti? –Malo že.
Ne morejo biti daleč. Jih grem iskat.
Se ti pridružim s svojim čolnom. –Te pokličem, kje smo. –Prav.
Grem še jaz. Sranje, pa ravno sem odpustil tisto kravo.
Kar pojdi, bom jaz pazila na Milo. –Ti ni težko? –Ni.
Steklenička čez 15 minut. –Prav. –Hvala, Sabine!
Vrzi vrv.
Kakšen čoln je to? –Njegov pač.
Kje je pa Max? Jahta? –Prodal jo je.
S tem jo je zamenjal. Češ da je bila jahta preveč parižanska.
Ta tu bolj ustreza. Povsod lahko gre.
V zalivu jih ni.
Morda so šli na odprto morje. Gremo vsak v svojo smer.
Ti proti Arguinskim sipinam, jaz bom šel po kanalih.
Imaš radijsko postajo? –Mobi imam. Ista reč.
Ne ravno.
Gremo. Oči na peclje.
Dobro se primite, pospešil bom.
Moj čoln ni za v smeti.
Antoine! Antoine!
Usedi se, to ne služi ničemur. Pa še nevarno je.
Saj se dobro držim!
Max! Je tole normalno?
Nič takega. Čakaj.
Kaj pa počneš? –Si cel, Antoine? –Sem.
Tega nisem pričakoval, a v redu sem.
Voda sploh ni tako mrzla.
Nič takega ni. Verjetno se je ventil malo odvil.
Kje pa je ta ventil? –Ne vem …
Varna si. Teh čolnov domala ne moreš potopiti.
Klinc pa ne. Voda vdira. Tonemo!
Prav. Bom vrgel sidro in našel kaj, da zmečemo vodo ven.
Porkaduš …
S tem perjem v puhovki je nemogoče plavat.
Ne vem, kako uspeva racam.
Kje je težava? –Ni je! Meči vodo ven!
Imate težave? –Kje pa.
Nič takega ni. Pritisk, pač.
Na desni strani je malo spustil zrak.
Preskočite k meni, nimamo veliko časa. Čez uro bo mrak.
Ne morem čolna kar pustiti tu. –Kar pojdi, Max.
Jaz nimam otrok. Menda sem nezrel, vse življenje bom sam …
Če bo danes kdo umrl, bom to jaz.
Daj, no, ta čoln se ne more potopiti.
Zmeči vodo ven, malo ga napihni, pa bo.
Ključi so tule. –Ne moremo ga pustiti samega.
Res je. Dovolj neumnosti, pridi še ti.
Že v redu. Sploh pa ima Max samo še to.
Hvala, Antoine. Lepo od tebe.
Veš, Max, v prijateljstvu ne šteje to, da si …
V prijateljstvu … Ne gre za to, da si na voljo,
ko je to treba. Da le nisi stalno na voljo?
Brez skrbi, razumel sem.
Antoine, čoln je zasidran.
Ostani tu. Imam te na GPS-u, se vrnem po tebe.
Velja. Pojdite.
Antoine! Napihni ga malo!
Napihni ga, preden začneš metati ven vodo! –Ja, vem!
Hej! Kje je pa ventil?
Ventil?
Naravnost pred sebe glej! –Saj gledam!
Pri teh valovih in toku je treba biti pozoren.
Saj ni mogoče, da bi šli tako daleč.
Tako daleč menda ne. To bi bilo noro.
Tamle so!
Dobro se držite, gremo!
Prevrnili so se!
Prihajamo!
Ne vidim Nina. Eric, Nina ne vidim!
Arthur, kje je Nino? –Tja ga je odneslo.
Kdaj pa? –Ne vem.
Je nosil rešilni jopič? –Ja.
Nino!
Daj, daj, daj!
Pazite, da se ne poškodujete!
Si se udaril?
Kam je šel? Kam?
V tisto smer. –Nino!
Tjale!
V drugo smer!
–Marie!
Arthur je rekel, da je šel v tisto smer!
Tok se je obrnil! –Arthur je tako rekel!
Zaupaj mi, oseka je nastopila pred dvema urama.
Rekel, je da v tisto smer!
Moti se. Zdaj ga je že odnesel tok.
Nisem ga mogel več držati. Tok je bil premočan. –Nino!
Mater! Mater!
Prisegam ti, Eric. Zaupaj mi.
SOS! SOS!
Človek v morju. 7-letni fantič.
Opozorilo vsem ladjam.
Naj vse ladje začno z iskanjem.
7-letni fantič v rešilnem jopiču. –Nino!
Pizda!
Stojte ob kabini, otroci naj gredo noter. Valovi so.
Si slišal?
Tamle je! Jean–Louis, tam je!
Vidim ga, a ne morem naprej. Na robu kanala smo.
Z barko je prenevarno. Vsi bomo pristali v morju.
Pustita me!
Vincent! Prevzemi krmilo!
Hitro! Čvrsto ga drži in daj v vzvratno, ko ti rečem.
Saj razumem. Pustita me. Razumem. –Saj gremo ponj, pomiri se.
Gremo ponj! Gremo! Tok je silno močan. –Pustita me!
Saj razumem. Vse v redu.
Porkaduš!
Nino!
Prihajam!
Tu sem.
Potegnite!
Drži se! Ne spuščaj vrvi!
Mene poglej.
Nino, roko mi daj.
Pridi, Marie. Prižgi spet motor. Prižigam. –Nazaj sem te dobila!
Eric, si cel? –Sem. –Tok te je odnesel. –Blazno.
Grozno me je bilo strah, ljubček.
Zdaj je vsega konec.
Gremo, Marie. Da se še ne prehladimo.
Pa Antoine? –Sranje. Antoine.
Dobro, gremo še ponj.
Antoine!
Čakaj malo, nekaj slišim. –Kje?
Tamle je! –Gremo.
Jean–Louis, semkaj! Tamle je!
Porka flek!
Si zmešan?
Vse v redu?
Na pomoč.
Si cel, prijatelj? –Žal mi je, Max.
Nisem ga mogel rešiti.
Blazno hitro je šlo vse.
Vodo sem metal ven, pa je tonil kot kamen.
Približaj se mu.
Moj prijatelj, koala Antoine!
Pridi.
Vse najboljše za te …
Si prepričan, da je to prava odločitev?
Bi rad, da gremo s tabo? –Res prijazno od vas,
a to moram opraviti sam.
Pa saj nisem več sam.
Pazi nase.
Antoine, ne! Pusti, bom jaz.
Sem ti rekel, da bom sam.
Nehala bova s temi neumnostmi. Prav imajo, tako res ne gre.
Pridi. –Torej mi ne boš več plačeval?
Ne morem ti plačevati, da boš moj prijatelj.
Ne vem. Bova videla. Ne na silo!
Vzemi. Ti voziš, jaz sem crknjen.
Čakaj … vozim kot tvoj prijatelj ali kot tvoj pomočnik?
Kot moj prijatelj. Ne bom ti plačal.
Torej je vse kot prej, le brez plačila?
Ja, tako je!
Kaj boš z mizo v jedilnici? –Isto. Sem ji že rekel, da ji jo pustim.
Dober dan!
Kako ste? –Dobro, hvala. –Dober dan.
Krasno! Hitro smo jo prodali.
Prav … počakam zunaj.
Tu so! Mi o volku … Grem ponje.
Dober dan! Kako ste? –Odlično, pa vi?
Super, hvala. –G. Cantara. G. in ga. Lagrange.
Dobrodošli. –Hvala.
Navdušeni smo. Nekaj takega smo dolgo iskali.
Tretjič smo že tu v dveh dneh.
Vsakič, ko pridemo, smo vse bolj prepričani. –Tako je.
Prečudovito je.
Paul, Antoine. Ne!
Vidiš, tamle ob ograji, točno tam.
Po moje bi bilo bolje na drugi strani.
Bazen bi zgradili. Tole bi vse zravnali,
zgradili velik bazen in se znebili trate. Trato sovražim.
Če prebarvamo te, moramo tudi tiste tam.
Vse bomo prebarvali belo. Kot ima to Starck.
Paul! Antoine!
Dokončajmo to. –Ja, gremo.
Meja je tu. Poleg ograje, kjer hočeta zgraditi bazen.
Aha, tule med rastlinjem. Okej.
Naj preberem kupoprodajno pogodbo.
Ustavite me, če bo kakšna napaka. Kupoprodajna pogodba:
Podpisani Max Pierre Cantara,
stanujoč v Parizu, 75007, Avenija de Segur 22,
rojen 10. aprila 1958
v Parizu, 75013,
v nadaljevanju prodajalec.
V nadaljevanju prodajalec v celoti odgovarja za vse obveznosti,
ki jih ima na podlagi te pogodbe.
Kupca sta g. Charles Stephane Jean Lagrange
in ga. Valerie Claire Jeanne Lagrange,
dekliški priimek Maury, njegova soproga,
stanujoč skupaj v Parizu, ulica Seine 10, 75006.
G. Lagrange je rojen 16. januarja 1975 v Bordeauxu, 33000.
Ga. Lagrange je rojena 27. avgusta 1978
v Libournu, 33500.
Kaj pa počneš tu? Pusti te oslarije in pridi ven!
Pridi!
… ki sta ga sklenila v mestni hiši v Bordeauxu 13. julija 2005.
Pridi, Max! –Pridi!
… kar se tiče kupcev, g. in ge. Lagrange, po tej pogodbi.
Obveze in pravice.
Podpisane obveze in pravice v tem dokumentu
ostanejo obvezujoče … –Se opravičujem. –Ja?
Prosim, da odidete.
Kako, prosim? –Hiša ni več naprodaj.
Ne razumem. –Ni kaj razumeti.
Lepa hvala. –Je kriva pogodba?
Pogodba je sijajna. Zdaj pa pojdite.
Gremo! –Ne razumem. –Mislite, da nimam pametnejšega dela?
Iz Pariza sem prišel, da tole podpišemo!
Vam govorim! Nedopustno!
Ne razumem, kaj se dogaja, g. Cantara.
Halo, Max tu. Kje ste?
Prevod BOŠTJAN MALUS BLITZ Film & Video Distribution
TVRip - Toyan Za HD priredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija