När man är liten kan en dag vara evighetslång.
Som tonåring kan en enda sommar vara som en livstid.
Man är i 20-nånting i år efter år.
Och innan man vet ordet av är man plötsligt 40.
Sen går det bara snabbare.
Tidens gång varierar i mindre skala också.
Du kanske har hört folk säga:
"Tiden går fort när man har kul, och sakta när man har tråkigt."
Studier visar att marijuana saktar ner tiden,
medan alkohol och kokain skyndar på den.
Musik kan också göra det.
Väntmusik kan få varje sekund att kännas som tortyr.
-Tack för att du väntar. -Men tystnad…
…är värre.
Det som intresserade mig mest var varför.
Det är en bra fråga.
Tiden tickar framåt stadigt och obönhörligt,
men samtidigt känns det inte så.
Det känns som om dagarna galopperar fram.
Man går från helg till helg, och jobbar däremellan.
Det känns som om dagarna går snabbare. Varför vet jag inte.
Varför upplever vi tiden på det viset?
Och hur kan vi återta kontrollen?
För att studera tiden måste vi gå bortom det vanliga.
När vi gör det, öppnas en helt ny värld.
Tid och rum.
Tänk om vi kunde sakta ner tiden.
Eller skynda på den.
Frågan "Vad är tid?"
har inget riktigt svar.
År 1962 gjorde en ung geolog en expedition i franska Alperna.
Han hade ett team med sig, men Michel Siffre, som var 23 år,
gjorde den verkliga resan ensam.
Michel ville se hur det var att bo åtskild från alla människor,
klockor och till och med solens upp- och nedgång
genom att bo i en grotta i två månader.
Det var en av de första studierna av människans dygnsrytm
utan några externa signaler om vad klockan är.
Som han beskrev det i en intervju efteråt, var det en existens bortom tid.
Jag var bortom tiden, utan några signaler.
Ingen tv eller radio. Ingenting. Ingen klocka.
Man lever efter eget huvud.
Varje gång Michel vaknade, åt och lade sig,
meddelade han kollegorna vid grottans ingång.
Ibland var han bara vaken i sex timmar innan han somnade igen.
Eller så var han vaken i 27 timmar i sträck.
Men i snitt höll han en dygnsrytm på ungefär 24 timmar.
Det var en viktig insikt.
Utan några externa tecken på vad klockan var,
höll kroppen reda på det.
Våra allra äldsta klockor finns inuti oss.
De kallas cirkadiska klockor.
"Circa" betyder "ungefär", och "disk" har med "dag" att göra,
och de går efter en 24-timmarsrytm.
Intressant nog har de flesta av våra celler en cirkadisk klocka.
De tillverkar särskilda proteiner för att ha koll på tiden.
När de når en viss gräns…
Proteinet kan stänga av sin egen syntes.
Då förstörs proteinerna och cellen börjar om.
Den cykeln upprepas var 24:e timme.
I våra kroppar sker miljarder liknande små processer.
Men det finns en huvudklocka i hjärnans hypotalamus,
i ett område som kallas suprachiasmatiska kärnan.
Den klockan synkroniserar de andra klockorna i våra kroppar.
Alla däggdjur som har studerats har en inre 24-timmarsklocka.
Alla fåglar, alla reptiler, alla fiskar och insekter.
Man behöver inte ens ha en hjärna.
Växter har en cirkadisk klocka, liksom encelliga bakterier.
En teori menar
att när de första livsformerna dök upp för miljarder år sen,
så blev celler som delades på dagen skadade av solens UV-strålar.
Men cellerna som lärde sig att dela sig på natten överlevde.
Med andra ord: Att hålla reda på tiden
kan ha varit en fundamental del av livets evolution på jorden.
Men cirkadiska klockor är ganska enkla.
De ser bara till att våra kroppar följer en rytm,
och säger åt oss att äta, sova och vakna. Och några saker till.
De återställs varje dag.
Ens förmåga att hålla reda på tidens gång,
från dag till dag, månad till månad, år till år,
är nåt helt annat.
Den 14:e september meddelade Michel Siffres team honom
att hans två månader i grottan var över.
Siffre trodde att de skämtade.
Han trodde att det var 20:e augusti.
Hans kropp hade haft ganska bra koll på dagarna,
men ändå hade hans medvetande förlorat en hel månad.
Vi snabbspolar 60 år framåt.
Gott nytt år 2020!
Då fick hela världen uppleva ett slags isoleringsexperiment.
När Storbritannien stängde ner, hade jag en bebis på sex månader.
Jag har dessutom en sexåring och en åttaåring.
Min känsla var att det var löjligt att ett dygn bestod av 24 timmar.
Tiden släpade sig fram.
Jag undrade om det var vanligt förekommande.
Hon gjorde en undersökning med nästan 700 deltagare.
De flesta upplevde en snedvridning av tiden.
Hela 81 %.
Och intressant nog var det ganska jämnt fördelat.
Ungefär hälften tyckte att tiden släpade sig fram,
men lika många tyckte att tiden hade gått fortare.
Att vara uttråkad, ledsen eller deprimerad hänger ihop med
att tiden saktar ner under coronavirusets tid.
Studier i andra länder har gett liknande resultat.
I Frankrike, Italien och Argentina, och det pågår studier i Irak.
Globalt sett verkar vi ha fått
en snedvridning av tidsuppfattningen under den här tiden.
Vi vet att pandemin tar slut en dag, men det är så långt borta
att man måste inse att livet ser ut så här nu.
Det här är mitt liv, min verklighet.
Scott Kelly var bra utrustad för den erfarenheten.
År 2015 åkte han upp i rymden och stannade där i ett helt år
under historiens längsta bemannade rymdfärd.
Han återvände till jorden som en hjälte.
För ett år i en högteknologisk aluminiumburk
400 km ovanför jorden
är lång tid.
Jag undvek medvetet att räkna dagarna där uppe,
för jag visste att det skulle bli jobbigt med tiden.
Men en dag mot slutet
sa den ryska kosmonauten Mikhail Kornienko…
"Vet du vad det är för dag?
Dagen då vi bara har tio dagar kvar i rymden."
Sen frågade han mig det varje dag. Han räknade ner från tio till noll.
Det gick mig på nerverna, för det ingick inte i min plan.
Och man behöver inte vara astronaut eller genomleva en pandemi
för att veta att stress kan få tiden att släpa sig fram.
Vi vet att känslor kan påverka vår tidsuppfattning.
Den påverkar inte våra cirkadiska klockor,
men det verkar finnas en annan sorts klocka inom oss,
nåt som påminner om ett stoppur och håller koll på tiden åt oss.
Men det här stoppuret är ingen maskin.
Det är snarare som en människa.
När det är uttråkat eller ensamt, räknar det varje sekund.
När stressen slår till kanske det räknar några två gånger.
När vi är upptagna, avslappnade och sociala, å andra sidan,
har medvetandet fullt upp med annat, och hoppar över sekunder.
Tiden flyger förbi.
Jag gillar den tanken, för det känns logiskt
att vi har nån sorts klocksystem i hjärnan.
Problemet med den tanken är att vi inte kan lokalisera klockan.
Vi har försökt hitta den,
genom att låta folk beräkna tiden under en MRT.
Det ger inget entydigt svar om vilka områden som aktiveras.
Vår tidsuppfattning verkar vara inbäddad i vår hjärna.
Vi pratar om tidsuppfattning, men vi har inget organ som uppfattar tid.
Vi kan inte se, höra, lukta eller röra vid den.
Vi kan inte förnimma den alls.
På sätt och vis är vår tidsuppfattning en mental konstruktion.
I flera århundraden trodde vi att tiden fanns där ute
och tickade på, precis som i våra huvuden.
Det är svårt att tänka sig nåt annat.
Men nu tror många forskare att vi bara upplever en liten del
av vad tiden är.
Och att tiden i verkligheten är nåt mycket större.
Nåt som liknar rymden.
Vi tänker redan på tiden som en sorts rymd,
men det påverkas av ens kultur eller skrivtraditioner.
I väst tänker man sig att tiden rör sig åt höger, som orden på en sida.
I Israel har man framtiden till vänster,
för det är så man skriver på hebreiska.
På mandarin skriver man vertikalt, så framtiden är nedåt.
Men överallt tänker vi oss att tiden har en riktning,
som koordinater på en karta.
Som att sätta dit ett rutnät, som man gör med rymden.
Några rutor åt det hållet, några åt det hållet
och några uppåt. Sen kopplar man tiden till det.
Du är på en plats vid en viss tid, och på en annan vid en annan tid.
Om rymden har tre dimensioner kan man se tiden som den fjärde.
Det är svårt att tänka sig. Tiden är konstig.
Men sätter man ihop de fyra dimensionerna kallas det rumtid.
Det är när tid och rymd vävs samman
i ett enda elastiskt stycke.
Och det stycket är förvridet.
Materia och energi kan böja rymden och dramatiskt nog även tiden.
Så på jorden går tiden lite långsammare än ute i rymden.
Och tiden på solen går ännu långsammare.
Tiden saktar också ner vid riktigt höga hastigheter.
Allt detta sker i en skala som är för stor för att vi människor
ens ska känna av det.
Men på 1970-talet uppfann vi ett atomur
som var precist nog för att mäta det.
Vi satte dem på ett plan och flög dem runt världen.
Och mycket riktigt:
Enligt uren hade mindre tid passerat.
Och om tiden saktar ner vid höga hastigheter
betyder det att en människa åldras långsammare.
Till exempel om man är astronaut
och tillbringar mycket tid i omlopp runt jorden,
medan ens tvillingbror, som också är astronaut,
stannar på marken.
Jag är tre millisekunder yngre än förut.
Förr var jag ungefär sex minuter yngre än han,
och nu är jag sex minuter och tre millisekunder yngre.
Det är väl nån sorts fördel.
Men om tiden är en dimension, precis som rymden,
så väcker det en svår fråga.
Man kan ju röra sig åt höger och vänster i rumsliga riktningar.
Varför kan jag inte röra mig upp och ner i tiden, till senare eller tidigare tider?
Det är en invecklad och spännande fråga.
Så vitt vi vet är det inte möjligt att åka bakåt i tiden.
Men om rymden omkring oss, framåt och bakåt,
är lika verklig som platsen vi befinner oss på,
borde framtiden och det förflutna vara lika verkliga som nutiden.
Som om allt redan är inspelat.
Allt som redan har hänt.
-Tiden går fort när man har kul. -Allt som inte har hänt än.
Nyårsafton är den bästa helgdagen.
Man kan inte säga att allt sker nu,
för bara nuet sker nu.
Vi vet inte ens vilka ord vi ska använda.
Men man kan säga
att precis som allt som sker nu sker nånstans,
så kan allt från framtiden och det förflutna ske "nån gång".
En excentrisk ung man vid namn Albert Einstein
kom på de här teorierna 1905.
Och 50 år senare,
när hans livslånga samarbetspartner och nära vän Michele Besso gick bort,
skrev Einstein ett brev till hans familj.
"Nu har han gett sig av från vår underliga värld,
en stund före mig.
Det betyder ingenting.
Såna som vi, som tror på fysik,
vet att skillnaden mellan det förflutna, nutiden och framtiden
inte är mer än en kvardröjande illusion."
Den här föreställningen om tid är svårsmält av flera skäl.
För det första har vi problemet med vår fria vilja.
Om framtiden redan är utstakad,
betyder det att vi inte styr över det vi gör.
Inspelningen visste redan vad som skulle ske.
Det är ganska själsdödande.
Och även om vi kan sätta klockor ombord på plan
och bevisa att tiden förvrängs,
kan vi inte skicka planen till en annan tid,
så vi kan aldrig bevisa att framtiden eller det förflutna är verkliga.
Vi kan knappt tänka oss vad det betyder.
Många videor och dokumentärer har försökt reda ut allt,
med olika slags metaforer,
som en dvd-skiva, en vinylskiva, eller…
En limpa bröd.
Men det är ganska meningslöst att försöka föreställa sig det.
Vi utvecklades ur encelliga organismer som lärde sig att skilja dag från natt.
Nånstans på vägen utvecklade vi vår tidsuppfattning
eftersom den hjälpte oss att överleva.
Det är vårt enda fönster mot tiden,
men det är inte bara ett fönster eftersom vi är medvetna om det förflutna.
Det är en annan tidsuppfattning.
På flera sätt är hjärnans huvuduppgift
att använda det förflutna till att förutsäga framtiden.
Den evolutionära fördelen med det är så klart stor.
Att blicka tillbaka för att se framtiden.
Det var så vi insåg att stjärnornas rörelser gick att förutse.
Vi byggde klockor och kalendrar efter dem.
Det möjliggjorde organisation,
samordning med andra och civilisationens uppbyggnad
Möjligheten att resa i tiden i sinnet gör homo sapiens sapien.
Och det faktum att vår tidsuppfattning är så lättpåverkad
kan ofta vara en fördel,
eftersom vi kan varva upp och ner beroende på hur vi tillbringar tiden.
Vi letar bland våra minnen
och ju fler minnen vi har från en viss period,
desto längre tror vi att den perioden varade.
Michel Siffre trodde att han bara hade vistats i grottan i en månad,
eftersom han hade så få lagrade minnen.
Han sa så här i en intervju efteråt:
"När man omges av mörker, fastnar tiden inte i minnet. Man glömmer."
Och när man blir äldre och mer upptagen, och skapar sina rutiner,
kan man också glömma.
Bara mejlen sysselsätter en för all framtid.
Det ständiga flödet gör att tiden känns komprimerad.
Men för många människor kändes barndomen som om den varade längst.
När man är liten lär man sig nya saker hela tiden.
Man lär sig att umgås och att leka,
och man får med sig en massa kunskap från skolan.
Jag tror att vi uppfattar tiden som snabb eller långsam
beroende på vad vi lägger märke till.
Barn lägger märke till allt. De lever i nuet.
Det är en process där varje ögonblick räknas,
vilket gör att det känns som om tiden går långsammare.
Studier visar också att vistelser ute i naturen
får tiden att sakta ner.
Att umgås, däremot, kan få tiden att flyga fram.
En av sakerna jag ville fånga i min undersökning
var det som verkligen förändrades i och med covid-utbrottet.
Vi kunde inte umgås med vänner och familj, eller träffa folk i parken.
Den kanske intressantaste variabeln i studien
var hur nöjda människor var med sin sociala interaktion,
för det viktiga var inte hur många man bodde med.
Det viktiga var hur socialt nöjd man var.
Och alla firanden vi missade under pandemin.
Bemärkelsedagar kan få tiden att rusa fram just då,
men de får oss också att lägga märke till det
och skapa bestående minnen.
Så det är ett av de bästa sätten
att leva ett långt liv, när man ser tillbaka på det.
Födelsedagar är bra i rymden.
Den bästa helgdagen är nyårsafton,
för det är nåt som firas i alla kulturer.
På en och samma dag varje år
samlas hela världen för att fira att jorden tagit ännu ett varv runt solen.
Vi räknar ner när tiden tickar framåt.
Framtiden blir till nutid och efter ett flyktigt ögonblick…
…försvinner in i det förflutna.
Den unga geologen Michel Siffre var en 60-årig man 1999
när han tog av sig sin klocka, vinkade till en grupp journalister
och försvann ner i en grotta för ännu ett experiment.
Siffre välkomnade det nya årtusendet drygt 900 meter under markytan
med champagne och gåslever.
Och där fanns ingen som kunde berätta att det i världen ovanför
redan var fjärde januari.
Undertexter: Love Waurio