Som barn kan en dag vare i en evighet.
Som tenåring kan én sommer føles som et helt liv.
Tjueårene varer og rekker.
Og plutselig kan du ikke tro at du har fylt 40.
Etter det øker tempoet.
Tiden fordreies også i liten skala.
Du har kanskje hørt uttrykkene
"tiden flyr når du har det gøy", "tiden går sakte når du kjeder deg".
Studier viser at marihuana kan bremse tiden,
og alkohol og kokain kan få den til å gå raskere.
Musikk kan gjøre det samme.
Ventemusikk kan forvandle hvert sekund til tortur.
-Takk for at du venter. -Men stillhet…
…er verre.
Jeg var spesielt interessert i hvorfor.
Godt spørsmål.
Det er som om tiden går i et nådeløst tempo,
men det føles ikke sånn.
Det føles som dagene går kjemperaskt.
Det er helg til helg, og så jobb mellom dem.
Det føles som dagene går raskere og raskere, men jeg vet ikke hvorfor.
Hvorfor oppleves tiden som den gjør?
Og hvordan kan vi ta tilbake kontrollen?
For å studere tiden må vi gå utenfor det ordinære.
Når vi gjør det, åpnes en helt ny verden.
Tid og rom.
Tenk om vi kunne bremse tiden.
Eller akselerere den.
På spørsmålet "hva er tid?"
finnes det ikke ett svar.
TID
I 1962 dro en ung geolog på ekspedisjon i De franske alper.
Han hadde et team, men Michel Siffre, bare 23 år gammel,
måtte dra på den ekte reisen alene.
Michel ville se hvordan det ville være å leve isolert fra folk,
klokker og til og med soloppgang og solnedgang,
ved å bo i en hule i to måneder.
Dette var en av de første studiene av menneskets døgnrytme
uten ytre signaler om tidspunktet på dagen.
Som han beskrev det i et intervju senere,
var det en eksistens utover tiden.
Jeg hadde ingenting som viste tiden.
Ingen TV, ingen radio. Ingenting. Ingen klokke.
Du følger bare hodet ditt.
Hver gang Michel våknet, spiste og la seg,
ringte han kollegene ved inngangen til hulen.
Av og til var han våken i bare seks timer og gikk og la seg igjen.
Han kunne også være våken 27 timer på rad.
I gjennomsnitt hadde han en døgnrytme på rundt 24 timer.
Det var en viktig innsikt.
Borte fra alle ytre signaler om tidspunktet på dagen
holdt kroppen styr på alt.
De eldste klokkene har vi inni oss.
De kalles døgnklokker.
"Circa" betyr omtrent og "dian" betyr dag,
fordi de viser tiden på en 24-timers skala.
Det interessante er at de fleste celler i kroppen vår har en døgnklokke.
De lager spesielle proteiner for å vise tiden.
Når de når en viss grense…
Proteinet kan slå av syntesen av seg selv.
Så blir de proteinene ødelagte,
og cellen starter opp igjen.
Den syklusen skjer hver 24. time.
Kroppen vår inneholder milliarder av små sløyfer.
Det er en hovedklokke i hjernen, i hypothalamus,
i et område kalt nucleus suprachiasmaticus.
Den er på mange måter ansvarlig for
å synkronisere alle de andre klokkene i kroppen.
Alle pattedyr vi har studert, har en 24-timers intern klokke.
Alle fugler,
reptiler,
fisker
og insekter.
Faktisk så trenger du ikke en hjerne.
Planter har en døgnklokke, til og med encellede bakterier har en.
Én teori antyder
at for milliarder av år siden da livet først oppsto,
ble cellene som delte seg på dagen, skadet av solens UV-stråler.
Men cellene som lærte seg å dele seg om natten, overlevde.
Med andre ord så kan det å måle tiden ha vært grunnleggende
for evolusjonen av livet på jorda.
Men døgnklokker er ganske enkle.
De holder kroppsfunksjonene våre i en rytme
som sier når vi skal spise, sove og våkne.
Et par ting til.
Den tilbakestilles daglig.
Evnen din til å holde styr på tiden som går
fra dag til dag, måned til måned,
år til år, er noe helt annet.
Den 14. september ringte teamet til Michel Siffre
for å si at hans to måneder i hulen var over.
Siffre trodde det var en spøk.
Han trodde det var 20. august.
Kroppen hadde fulgt med på dagene,
men hodet hadde gått glipp av en hel måned.
Spol 60 år frem i tid.
Godt nyttår, 2020.
Og hele verden opplevde et slags isolasjonseksperiment.
Da Storbritannia stengte ned, hadde jeg en baby på seks måneder,
og jeg har også en seksåring og en åtteåring.
Min opplevelse av tiden var
at det var latterlig at døgnet har 24 timer.
Tiden gikk så langsomt.
Jeg tenkte: "Er dette et utbredt fenomen?"
Hun spurte nesten 700 personer i Storbritannia.
De fleste opplevde en betydelig fordreining av tiden.
Åttién prosent av dem.
Interessant nok var fordelingen nesten jevn.
Rundt halvparten, som Ruth, følte at tiden gikk langsomt,
og den andre halvparten følte at tiden gikk raskere.
Generelt sett er det å kjede seg, å være trist
og å være deprimert knyttet til
at tiden gikk langsommere under koronaviruset.
Lignende studier i andre land har sett lignende resultater.
I Frankrike, Italia og Argentina, og studier pågår i Irak.
Globalt sett ser det ut som vi har
en stor fordreining av tidens gang under koronaviruset.
Vi vet at pandemien vil være over en dag, men det føles så fjernt
at du må tenke at sånn er det nå,
dette er livet og virkeligheten.
Scott Kelly var mer forberedt enn de fleste på den opplevelsen.
I 2015 reiste han ut i verdensrommet
og ble der et helt år,
det lengste bemannende oppdraget i NASAs historie.
Han returnerte til jorda som en helt.
Fordi å leve i en høyteknologisk blikkboks i et år, 400 kilometer unna jorda,
er lenge.
Jeg prøvde å la være å telle dagene i verdensrommet,
fordi jeg visste at det ville bli irriterende i løpet av et år.
Så en dag mot slutten
sa den russiske kosmonauten Mikhail Kornienko til ham:
"Vet du hvilken dag det er?"
Dagen da vi bare har ti dager igjen i verdensrommet.
Hver dag spurte han hvor mange dager vi hadde igjen.
Han telte ned fra ti til null.
Jeg ble litt småsprø, for det var ikke en del av planen.
Du trenger ikke å være astronaut eller leve i en pandemi
for å vite at stress kan gjøre at tiden går sakte.
Følelser er en av tingene som fordreier opplevelsen av tid.
De påvirker egentlig ikke døgnklokkene våre,
men det virker som vi har en annen type klokke i hjernen,
en stoppeklokke som tar tiden for oss.
Men stoppeklokken er ikke en maskin.
Den er mer som et menneske.
Når den kjeder seg eller er ensom, teller den hvert eneste slag.
Når den er veldig stresset, teller den noen to ganger.
Og motsatt, når vi er opptatte, avslappede og sosiale,
gjør tankene våre andre ting, og vi hopper over mange slag,
og det føles som tiden raser av gårde.
Jeg liker denne ideen, for det gir mening
at vi har et klokkelignende system i hjernen.
Problemet med denne ideen er
at vi har slitt med å finne ut hvor denne klokken er.
Vi har prøvd å finne den,
og tatt MR-undersøkelser og bedt folk om å telle tiden.
Det er ikke ett område som lyser opp.
Vår følelse av tid ser ut til å være overalt i hjernen vår.
Vi snakker om følelsen av tid,
men vi har ikke et organ som registrerer tiden.
Vi kan ikke se, høre lukte eller berøre den.
Vi har ingen direkte måte å føle den på.
Så på mange måter er følelsen av tid noe som er skapt av hjernen vår.
I mange århundrer antok vi at tiden måtte være der ute
og tikket av gårde, akkurat som i hodet vårt.
Det er vanskelig å se for seg noe annet.
Nå tror mange forskere
at vi kun opplever en liten bit
av det tiden virkelig er.
Og at tidens virkelighet
er noe mye større.
Noe som er mer som verdensrommet.
Vi tenker allerede på tiden som om den er verdensrommet,
men det avhenger av kultur eller skrifttradisjon.
I Vesten går tiden fra venstre til høyre, som ord på en side.
I Israel er fortiden til høyre og fremtiden til venstre,
for sånn skriver man på hebraisk.
På mandarin skriver man vertikalt, så fortiden er oppe og fremtiden nede.
Overalt mener vi at tiden har en retning, som koordinater på et kart.
Det er som et rutenett i rommet.
Det er ruter denne veien og ruter den veien,
og mange ruter som går opp. Så kan du koble til en tid.
Du er her på det tidspunktet, og der på det tidspunktet.
Hvis rommet har tre dimensjoner,
kan du tenke på tiden som den fjerde.
Fire er vanskelig å se for seg, og tiden er rar.
Du setter dem sammen og kaller det romtid.
Der rom og tid er sammenflettet
i ett og samme elastiske stoff.
Vi finner stoffet overalt.
Materie og energi kan bøye rommet.
Det kan også bøye tiden.
På jorda går tiden litt langsommere enn i verdensrommet.
Og tiden på sola går enda saktere enn det.
Tiden bremser også ned ved veldig store hastigheter.
Dette skjer i en skala som er for stor til at vi mennesker merker det.
På 1970-tallet hadde vi oppfunnet atomur
som var nøyaktige nok til å teste det.
Vi satte dem på et fly og fløy dem jorda rundt.
Det ble bekreftet
at klokkene sa at mindre tid hadde gått.
Hvis tiden går langsommere ved høyere hastigheter,
betyr det at en person også vil eldes langsommere.
Hvis du for eksempel er en astronaut som har reist mye rundt jorda,
mens tvillingbroren din, som også er astronaut,
har vært på bakken.
Jeg er tre millisekunder yngre enn ham.
Før var jeg seks minutter yngre,
og nå er jeg seks minutter og tre millisekunder yngre,
så det er jo positivt.
Hvis tiden er en dimensjon akkurat som rommet,
oppstår det et viktig spørsmål.
Du kan gå til høyre og venstre i alle romlige retninger.
Hvorfor kan jeg ikke gå opp og ned i tid,
eller til senere og tidligere tidspunkt?
Dette er et komplisert og interessant spørsmål.
Så vidt vi vet kan vi ikke gå bakover i tid.
Hvis alt rommet rundt oss, fremover og bakover,
er likte ekte som der vi sitter,
så bør fortiden og fremtiden
være likte ekte som nåtiden.
Som om den allerede er registrert.
Det som allerede har skjedd.
-Tiden flyr når man har det gøy. -Ting som ikke har skjedd.
Beste høytid er nyttårsaften.
Du kan ikke si at alt skjer nå,
for bare nå er nå.
Vi vet ikke hvilke ord vi skal bruke.
Du kan si at akkurat som alt som skjer nå, skjer et sted,
kan alt i fortiden og fremtiden skje "en tid".
En eksentrisk ung mann, Albert Einstein,
presenterte disse teoriene for første gang i 1905.
Og 50 år senere,
da hans livslange samarbeidspartner og venn
Michele Besso døde, skrev Einstein et brev til familien hans.
"Nå har han dratt fra denne rare verdenen litt før meg.
Det betyr ingenting.
Folk som oss som tror på fysikk,
vet at skillet mellom fortid, nåtid og fremtid
kun er en vedvarende illusjon."
Denne ideen om tid er vanskelig å svelge av et par grunner.
Først så har vi problemet med fri vilje.
Hvis fremtiden allerede er skrevet,
betyr det at det vi gjør ikke er vår avgjørelse.
Opptaket visste at det ville skje uansett.
Det er ganske knusende.
Vi kan sette klokker på fly og bevise at tiden fordreies,
men vi kan ikke sende fly til fortiden eller fremtiden.
Vi kan aldri bevise at fortiden eller fremtiden er ekte.
Vi kan ikke engang se for oss hva det betyr.
Mange videoer og dokumentarer har prøvd å forklare det
ved hjelp av mange metaforer, som en DVD-plate,
en vinylplate eller…
Et brød.
Det er ganske nytteløst å prøve å se det for seg.
Vi utviklet oss fra encellede organismer
som lærte seg å skille mellom dag og natt.
Ved et visst punkt utviklet vi tidssansen vår,
fordi det hjalp oss med å overleve,
og det er det eneste vinduet til tiden vi vil ha.
Det er ikke bare ett vindu,
fordi vi har også en bevissthet om fortiden.
Det er en annen tidsfølelse.
På mange måter er hjernens hovedfunksjon å bruke fortiden til å forutsi fremtiden.
Så den evolusjonære fordelen med det er betydelig.
Gå tilbake til fortiden for å se for oss fremtiden.
Det var sånn vi innså at stjerner på himmelen beveget seg i mønster,
og utviklet klokker og kalendere for å spore dem.
Det gjorde at vi kunne organisere,
koordinere med hverandre
og bygge sivilisasjoner.
Evnen til å bedrive mentale tidsreiser gjør Homo sapiens sapien.
Det at tiden er en følelse som lett blir fordreid,
er på mange måter en gave,
fordi vi kan få den til å gå raskere eller langsommere
avhengig av hvordan vi tilbringer den.
Vi ransaker hukommelsen,
og jo flere minner vi har samlet i løpet av en tidsperiode,
desto lenger tror vi den tidsperioden har vart.
Michel Siffre følte at han hadde tilbragt en måned i hulen,
fordi han hadde færre minner det var verdt å lagre.
Senere sa han i et intervju:
"Når du er omringet av natt, registrerer ikke minnet tid.
Du glemmer."
Når du blir eldre og mer opptatt og får en fast rutine,
kan du også glemme.
E-postene alene vil holde deg opptatt.
Så dette bom, bom, bom
får det til å føles som tiden har blitt komprimert.
For mange føltes det som barndommen hadde vart lengst.
Som barn lærer du mange nye ferdigheter.
Du lærer deg å sosialisere og leke,
og du tar med deg masse kunnskap fra skolen.
Oppfatningen av om tiden går raskt eller langsomt
er knyttet til hva du legger merke til.
Barn legger merke til alt. De lever i nåtiden.
Når alle øyeblikk teller,
får du en følelse av en lengre tidsperiode som bremser alt.
Studier har vist at å være i naturen
får tiden til å gå saktere.
Er du sosial, flyr tiden av gårde.
En av tingene jeg ville få med i studien
var det som hadde forandret seg i Storbritannia etter covid.
Vi kunne ikke treffe venner og familie, og vi kunne ikke møtes i parken.
En av de mest interessante variabelene jeg studerte,
var hvor fornøyde de var med sosiale interaksjoner,
fordi det spilte ingen rolle hvor mange du bodde med.
Det viktigste var hvor sosialt tilfredsstilt du var.
Og all feiringen folk gikk glipp av under pandemien.
De vi bruker til å markere årene får kanskje tiden til å fly,
men de tvinger oss til å legge merke til at tiden går
og skaper landemerker i minnene våre.
De er en av de beste måtene vi har
for å leve et langt liv retrospektivt.
Bursdager er bra i verdensrommet. Den beste høytiden er nyttårsaften,
fordi det er noe alle kulturer feirer.
På samme dag hvert år samler hele verden seg
for å markere at planeten har gått rundt sola.
Vi teller takten i tidens jevne marsj fremover,
mens fremtiden haster inn i nåtiden,
og etter et flyktig øyeblikk i nåtiden…
…forsvinner inn i fortiden.
Den unge geologen Michel Siffre
var en 60 år gammel mann i 1999
da han tok av seg klokka med en kjent bevegelse,
vinket farvel til en gjeng med reportere
og forsvant inn i en hule for enda et isolasjonseksperiment.
Siffre ønsket det nye tusenåret velkommen
rundt 900 meter under bakken med champagne og foie gras.
Det var ingen som fortalte ham at i verden over bakken
var det allerede 4. januar.
Tekst: Mari Hegstad Rowland