Egy kisgyerek számára
egyetlen nap is egy örökkévalóság lehet.
Kamaszkorban egy nyár néha olyan,
mint egy egész élet.
A húszas éveink is elég sokáig tartanak.
Aztán hirtelen, el sem hiszi az ember, és már 40 éves.
És onnantól kezdve felgyorsul a tempó.
Rövidebb időszakokat tekintve is torzítva érzékeljük az időt.
Sokszor halljuk,
PSZICHOLÓGUS
hogy „Jól mulatunk, repül az idő”, vagy „Unatkozom, vánszorog az idő.”
Tanulmányok mutatták ki, hogy a marihuána lelassítani,
az alkohol és a kokain pedig gyorsítani tudja az időt.
Erre a zene is képes.
A hívásvárakoztatás zenéjét hallva minden másodperc kínzásnak tűnik.
Köszönjük a türelmét.
De a csend…
rosszabb.
Az első számú kérdésem ez volt: „Miért?”
Ez egy nagy kérdés.
Az idő egy állandó ütemű, könyörtelen ketyegésnek tűnik,
ugyanakkor mégis másképp érzékeljük.
Olyan, mintha a napok gyorsan rohannának el egymás után.
ELMÉLETI FIZIKUS
Hétvégétől hétvégéig, közben pedig a sok munka.
A napjaim
ŰRHAJÓS
mintha gyorsabban eltelnének. Nem tudom, miért.
Miért érzékeljük így az időt?
És hogyan tudnánk visszavenni az irányítást?
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Az idő tanulmányozásához túl kell lépnünk az általánoson.
Ha megtesszük, egy egész új birodalom tárul fel.
Az idő és a tér.
Képzeljük el, hogy le tudjuk lassítani az időt.
Vagy fel tudjuk gyorsítani.
Arra a kérdésre: „Mi az idő?”
nincs határozott válasz.
IDŐ
1962-ben
egy fiatal geológus expedícióra indult a Francia Alpokba.
Michel Siffre, aki mindössze 23 éves volt, egy csapattal indult el,
de az igazi utazással egyedül készült szembenézni.
Michel azt akarta kideríteni, milyen lehet
úgy élni, ha távol van minden embertől,
minden órától, sőt a felkelő és lenyugvó naptól is,
két hónapon keresztül, egy barlang mélyén.
Ez volt az egyik első olyan tanulmány, ami az emberi alvás-ébrenlét ciklust
KUTATÓ NEUROLÓGUS
a napszakokra irányuló külső jelektől elzárva figyelte meg.
Ahogy később egy interjúban elmondta,
egy időn túli létezést tapaszt meg.
Az időn kívül léteztem, nem utalt rá semmi.
Nem volt se tévé, se rádió. Semmi.
Óra se.
Így csak a saját tudatodat követed.
Michel mindig, amikor felébredt, evett, vagy aludni ment,
felhívta a barlang bejáratánál tartózkodó kollégáit.
Néha csak hat órát volt ébren,
és újra lefeküdt.
Néha akár 27 órán át is ébren tudott maradni.
De az alvás-ébrenléti ciklusa átlagosan
egy 24 órás időszakra esett.
Ez kulcsfontosságú felfedezés volt.
Szervezete az erre utaló külső jelzések nélkül is
képes volt nyomon követni a nap hosszát.
Legősibb óráink
a testünkben vannak.
Cirkadián órának nevezik őket.
A „cirka" jelentése „körülbelül”
a "dián” pedig a latin „nap” jelentésű szóból ered.
mivel 24 órás időtartamokban jelzik az időt.
Érdekes módon,
testünk legtöbb sejtjének van cirkadián órája.
Különleges fehérjéket állítanak elő, kifejezetten az idő mérésére.
Amikor elérnek egy bizonyos határértéket…
Le tudják kapcsolni saját előállításukat.
Aztán ezek a fehérjék lebomlanak,
és a sejt újra termelni kezd.
És ez a ciklus minden 24 órában lezajlik.
Testünkben milliárdnyi ilyen ismétlődő folyamat zajlik.
De az agyban van egy központi óra,
a hipotalamusz szuprakiazmatikus mag nevű területén.
Ez felelős
a szervezet összes órájának összehangolt működéséért.
Az összes valaha tanulmányozott emlős
24 órás belső órával rendelkezik.
Minden madár,
hüllő,
hal,
és rovar.
Valójában agyra sincs szükség.
A növényeknek is van cirkadián órájuk, sőt, az egysejtű baktériumoknak is.
Egy elmélet szerint
több milliárd éve, amikor az első élőlények megjelentek,
a napközben osztódó sejteket
a nap ultraibolya sugarai tönkretehették.
De azok a sejtek, amelyek megtanultak éjjel osztódni,
életben maradtak.
Más szóval,
az idővel való kapcsolattartásnak
alapvető jelentősége lehetett a földi életformák kialakulásában.
De a cirkadián órák elég egyszerűek.
Csak fenntartják testi funkcióink ritmusát,
megmondják, mikor kell enni, aludni, ébredni.
Többek között.
És minden nap újraindulnak.
Az a képességünk, hogy az idő múlását nyomon kövessük
napról napra, hónapról hónapra,
évről évre,
már egészen más tészta.
Szeptember 14-én Michel Siffre csapata hívta fel őt telefonon,
hogy bejelentsék, véget ért a két hónap, amit a barlangban tölteni szándékozott.
Ő azt hitte, viccelnek.
Ő úgy hitte, még csak augusztus 20-a volt.
A teste jól követte a napokat,
de az elméje egy egész hónapot vesztett.
Tekerjük előre az időt 60 évvel!
Boldog 2020-at!
Ekkor az egész világ
egyfajta izolációs kísérletet élt át.
Amikor az Egyesült Királyságban elkezdődtek a lezárások,
egy hat hónapos babával, egy hatéves és egy nyolcéves gyerekkel voltam otthon.
Ahogy az időt akkor érzékeltem,
abszurd dolognak tűnt, hogy a nap 24 órából áll.
Az idő számomra nagyon lassan telt.
AZ IDŐ ÉRZÉKELÉSE A COVID-19 MIATTI LEZÁRÁSOK IDEJÉN
Az érdekelt, vajon sokan voltak-e így ezzel?
Végzett egy közel 700 fős felmérést az Egyesült Királyságban.
IDŐÉRZÉKELÉS A KARANTÉN IDEJÉN
VÁLTOZOTT - NEM VÁLTOZOTT
A többség jelentősen másképp érzékelte az időt.
81%.
És érdekes módon két, szinte egyenlő részre oszlottak.
AZ IDŐ GYORSASÁGA A LEZÁRÁSOK ALATT
Egyik felük az időt, ahogy Ruth is, vánszorogni érezte,
a másik felük pedig úgy, mintha felgyorsult volna.
Tehát általában az unalom,
a szomorúság és a depresszió
mind összefüggnek a koronavírus idejének lelassult időélményével.
Más országok hasonló kutatásainak eredményei is hasonlók.
Franciaországban, Olaszországban, Argentínában, és jelenleg Irakban.
Úgy fest, a koronavírus idején világszerte
jelentősen másképp érzékeltük az idő múlásának sebességét.
Egy világjárványban bár tudjuk, hogy egyszer véget ér,
de az olyan messze van, hogy úgy kell tekintenünk, most így élünk
ez az életünk, a valóságunk.
Scott Kelly a legtöbbünknél jobban fel volt készülve erre az élményre.
Még 2015-ben űrutazásra indult,
és egy teljes évig ott tartózkodott,
a NASA történetének leghosszabb ember vezette űrutazásán,
és nemzeti hősként tért visszatért a Földre.
Mert egy éven át egy high-tech alumíniumdobozban élni,
négyszáz kilométerre a Földtől,
hosszú idő.
Szándékosan nem számoltam az űrben töltött napokat,
mert tudtam, hogy idegesítő lenne egész évben ezzel foglalkozni.
Aztán a vége felé egy nap
az orosz űrhajós, Mihail Kornyijenko megkérdezte…
„Scott, tudod miről nevezetes ez a nap?”
Hogy már csak tíz napunk maradt az űrben.
Azután minden egyes nap megkérdezte, hány napunk van még.
Vagyis tíztől elkezdte a visszaszámlálást.
Kicsit dühített vele, mert én nem akartam ezt csinálni.
De nem kell űrhajósnak lenni,
sem egy világjárványt átélni ahhoz,
hogy tudjuk,
a stressz le tudja lassítani az időt.
Tudjuk, hogy az érzelem az egyik tényező, ami az idő érzékelését torzítja.
Nem igazán befolyásolja a cirkadián óráink működését,
de úgy tűnik, van egy másféle óra az agyunkban,
ami stopperként tudatosan nyomon követi az időt.
De ez a stopper nem gépszerű.
Inkább emberre hasonlít.
Ha unatkozik vagy magányos,
megszállottan számolja a másodperceket.
És ha nagyon stresszes, akár kettőnek is számolhat egyet.
Amikor fel van dobva, tevékeny, elengedett, és baráti közegben van,
az elménk más dolgokkal foglalkozik, és jó néhány másodpercet átugrik,
az idő pedig rohanni látszik.
Nagyon tetszik ez az elképzelés,
logikusnak tűnik, hogy az agyban legyen egy óraszerű rendszer.
A probléma az,
hogy minden igyekezetünk ellenére sem sikerül azt lokalizálni.
Próbálkoztunk úgy is, hogy megkértünk embereket,
az MRI készülékben figyeljenek az idő múlására.
Nem volt olyan terület, ami következetesen világított volna.
Az idő érzékelése
az agyunkban szétszórtan van jelen.
Bár időérzékről beszélünk
természetesen nincs olyan szerv, amely az időt érzékelné.
Nem láthatjuk, nem hallhatjuk,
nem tudjuk kiszagolni vagy megérinteni.
Közvetlenül egyáltalán nem tudjuk érzékelni.
Vagyis az, ahogy az időt érzékeljük,
az emberi elme konstrukciója.
Évszázadokon át magától értetődőnek tartottuk,
hogy az időnek valahol odakint kell lennie,
és ott ketyeg, pont úgy, ahogy a mi fejünkben.
Más lehetőséget még elképzelni is nehéz.
De napjainkban sok tudós úgy gondolja,
hogy mi csak egy apró forgácsát tapasztaljuk meg annak,
ami az idő valójában.
És hogy az idő valósága
valami sokkal nagyobb szabású dolog.
Valami, ami inkább
a végtelen térre hasonlít.
Tulajdonképpen már most is térszerűen képzeljük el időt,
bár ezt kultúránként eltérő módon tesszük,
vagyis inkább írásmódonként.
A nyugat kultúrák úgy képzelik az idő balról jobbra halad,
ahogy a szavak sorakoznak az oldalakon.
Izraelben a múlt van jobbra, és a jövő balra,
mert a héber írásmód ilyen.
A kínaiak függőlegesen írnak,
ezért a múlt van fent, a jövő pedig lent.
De mindenhol úgy gondolnak az időre, mint aminek iránya van,
a térkép koordinátáihoz hasonlóan.
Mintha egy rácsot tennénk rá. Négyzethálót teszünk a térbe.
Ebben az irányban is van egy négyzetháló, és abban az irányban is,
és felfelé is. Aztán hozzácsatoljuk az időt is.
A rácsnak ezen a pontján vagyunk most
és azon a ponton egy másik időpontban.
Tehát, ha a térnek három dimenziója van,
az időt tekinthetjük a negyedik dimenziónak.
Négy dimenziót nehéz elképzelni. És az idő amúgy is fura dolog.
Mindenesetre ennek a négy dimenziónak az együttesét nevezzük téridőnek.
Ahol tér és idő
egymásba szövődnek,
és egyetlen, nyúlékony anyagot alkotnak.
És ebben a szövetben mindenhol görbületek vannak.
Az anyag és az energia képes meghajlítani a teret.
És ami még döbbenetesebb, az időt is.
Vagyis az idő a Földön kicsit lassabban halad, mint az űrben.
Az idő a Napon
még lassabban.
És az időt
a nagyon nagy sebesség is lelassítja.
Ez mind olyan nagyságrendben történik, amit az aprócska ember
nem képes érzékelni.
De az 1970-es évekre
feltaláltuk az atomórát,
ami már elég pontos ahhoz, hogy ezt vizsgálhassuk.
Az órákat egy repülőre tették, majd körberepítették a Föld körül.
És bizony,
az órák szerint kevesebb idő
telt el.
Ha az idő nagy sebesség esetén lassabban halad,
akkor az ember is lassabban öregszik.
Például, ha az ember űrhajós,
aki hosszú ideig köröz a Föld körül,
és közben az ikertestvére, aki szintén űrhajós,
lent marad a Földön.
Most három ezredmásodperccel fiatalabb lettem
hozzá képest.
Azelőtt körülbelül hat perccel voltam fiatalabb,
ami most már hat perc és három ezredmásodpercre nőtt,
úgyhogy ennyit biztos nyertem a dolgon.
De ha az idő, a térhez hasonlóan csak egy dimenzió,
az felvet egy elég jelentős kérdést.
A tér dimenzióiban nyilvánvaló módon jobbra és balra is haladhatunk.
Akkor az időben miért nem tudunk fel-le mozogni,
vagyis későbbi és korábbi időpontokra?
Ez egy nagyon bonyolult és érdekes kérdés.
Legjobb tudomásunk szerint az időben visszafelé haladni nem lehetséges.
De ha a körülöttünk lévő tér,
előttünk és mögöttünk,
ugyanolyan valóságos, mint ahol most ülünk,
ÖN ITT VAN
ITT VOLT
ITT LESZ
akkor a múlt és a jövő is
ugyanolyan valóságos kell legyen, mint a jelen.
Mintha mindent már előzőleg rögzítettek volna.
A dolgokat, amik már megtörténtek.
Az idő repül, ha jól érzed magad.
És ami még nem történt meg.
A legjobb ünnep a szilveszter.
Nem mondhatjuk, hogy most történik,
mert csak a most van most.
Azt sem tudjuk, milyen szavakat használjunk.
De mondhatnánk úgy is,
ugyanúgy, ahogy azt mondjuk arra, ami most történik, hogy valahol történik,
mindarra, ami a múltban és a jövőben történik,
hogy „valamikor” történik.
Egy különc fiatalember,
akit Albert Einsteinnek hívtak,
először 1905-ben jelentkezett ezen elméleteivel.
És ötven évvel később,
amikor állandó munkatársa és közeli barátja,
Michele Besso meghalt,
Einstein levelet írt a családjának.
„Ő most elhagyta ezt a különös világot,
megelőzve engem.
Ez nem jelent semmit.
Akik hozzánk hasonlóan hisznek a fizikában,
tudják, hogy múlt, jelen és jövő megkülönböztetése
csak egy magát makacsul tartó illúzió.”
Az időnek ez a felfogása
több okból is nehéz falat.
Először is, ott a szabad akarat aprócska kérdése.
Ha a jövő már meg van írva,
az azt jelenti, hogy bármit teszünk is,
nem rajtunk múlik.
A felvétel tudta, hogy mindenképp meg fog történni.
Vagyis ez elég lélekromboló.
És bár utaztathatunk órákat repülőgépeken
annak bizonyítására, hogy az idő elhajlik,
ezeket a gépeket nem tudjuk a múltba vagy a jövőbe küldeni,
így sosem tudjuk bizonyítani
hogy a múlt vagy a jövő valóságos.
Valójában azt is alig tudjuk elképzelni, hogy ez egyáltalán mit jelent.
Sok videó és ismeretterjesztő film próbált segíteni ennek megértésében
különféle hasonlatok segítségével,
úgymint a DVD lemez,
a bakelit lemez, vagy…
Egy cipó.
Igazából elég reménytelen dolog megpróbálni mindezt elképzelni.
Mi azokból az egysejtűekből fejlődtünk ki,
amelyek megtanulták a nappalt az éjszakától megkülönböztetni.
Az időérzékünk valahol az evolúció idáig vezető útján fejlődött ilyenné,
mivel ez segítette a fennmaradásunkat,
és az időre másféle kitekintés számunkra nem lehetséges.
De ez nem egyetlen ablak,
mert a múltnak is tudatában vagyunk.
Ami az időnek egy egészen másfajta érzékelése.
Az agy egyik legfőbb feladata
a múlt felhasználása
a jövő előrejelzésére.
Vagyis az ebből származó evolúciós előny
természetesen nagyon jelentős.
Végiggondolni a múltat, hogy elképzeljük a jövőt.
Így jöttünk rá, hogy a csillagok az égen kiszámítható módon mozognak,
és fejlesztettünk ki órákat és kalendáriumokat a követésükre.
Ez tette lehetővé a szervezést,
az együttműködést,
a civilizációk felépítését.
Az a képesség, hogy gondolatban mozogni tud az időben
teszi a Homo sapienst nevéhez méltóan bölccsé.
Az a tény, hogy az idő érzékelése könnyen torzul,
egyfajta ajándék,
mert az időt gyorsabbá vagy lassabbá tehetjük,
attól függően, hogy hogyan töltjük el.
Amikor visszaemlékszünk,
minél több emléket gyűjtöttünk egy bizonyos időszakban,
annál hosszabbnak tűnik.
Michel Siffre
úgy érezte, csak egy hónapot töltött a barlangban,
mert kevés megőrzésre érdemes emléke volt.
Később egy interjúban azt mondta,
„Amikor az ember körül éjszaka van, az emlékezete nem őrzi meg az időt.
Elfelejti a dolgokat.”
Attól, hogy öregszünk, és sok az elfoglaltságunk,
szintén többet felejthetünk.
Csak az e-mailekkel való foglalkozás képes lenne kitölteni minden időnket.
Szóval ez a bumm-bumm-bumm
olyan érzést kelt, mintha az idő összement volna.
Sokak számára
a gyermekkor a leghosszabb.
Ha belegondolunk, gyermekkorunkban rengeteg új dolgot tanulunk.
Barátkozni tanulunk, játékokat tanulunk,
és rengeteg új dolgot tanít az iskola is.
Azt hiszem, annak érzékelése, hogy az idő gyorsan vagy lassan múlik
azzal kapcsolatos, hogy mit veszünk észre.
Egy gyerek mindent észrevesz. Nagyon benne van a jelenben.
Amikor minden pillanat számít
hosszabbnak tűnik az eltelt idő, és minden lelassul.
Tanulmányok szerint a természetben töltött idő már önmagában
lelassítja az időt.
Amikor társaságban vagyunk, akkor viszont repül az idő.
Az egyik dolog, amit a tanulmányommal rögzíteni akartam,
a Covid okozta valódi változás volt az Egyesült Királyságban.
Nem lehettünk együtt a barátainkkal, a családdal.
Nem találkoztunk másokkal a parkban.
A tanulmány egyik legérdekesebb kérdése az volt,
mennyire voltak elégedettek a társadalmi interakcióikkal,
mert nem az számított, hogy hány emberrel éltek együtt.
Az számított, hogy mennyire voltak szociálisan elégedettek.
És az a sok ünnepi alkalom, ami a világjárvány miatt elmaradt.
Azok, amelyekkel az évek múlását jelöljük,
és amelyek során talán repül az idő,
de rá is kényszerítenek minket, hogy észrevegyük az idő múlását
és útjelzőként működnek az emlékezetünkben.
Ezáltal ez az egyik legjobb módja annak,
hogy visszagondolva az életünk hosszúnak tűnjön.
Egy szülinap az űrben nagyon jó dolog.
De a legjobb ünnep szerintem a szilveszter,
mert azt minden kultúrában megünneplik.
Minden évben, pontosan ugyanazon a napon,
az egész világon összegyűlnek az emberek megünnepelni,
hogy bolygónk újabb kört írt le a Nap körül.
Számon tartva az idő szüntelen menetelését előre,
ahogy a jövő a jelenbe rohan,
és egy pillanatnyi jelenlét után…
eltűnik a múltban.
Az a fiatal geológus, Michel Siffre,
1999-ben, 60 éves férfiként,
egy ismerős mozdulattal ismét lecsatolta az óráját,
majd búcsút intve az összesereglett újságíróknak,
eltűnt egy barlangban, hogy újabb izolációs kísérletbe kezdjen.
Siffre az új évezredet
mintegy 1000 méterrel a föld alatt köszöntötte,
pezsgővel és libamájjal.
És nem volt ott senki, hogy elmondja neki,
hogy a föld feletti világban már január negyedike van.
A feliratot fordította: Pers Dóra