‫כילד צעיר,‬
‫כל יום נחווה כנצח.‬
‫כמתבגר, אפשר לחוות חיים שלמים‬
‫בקיץ אחד.‬
‫שנות ה-20 נמשכות עוד ועוד.‬
‫ואז פתאום, קשה להאמין שהגעת לגיל 40.‬
‫והקצב רק הולך וגובר.‬
‫תחושת הזמן שלנו משתנה גם בקנה מידה קטן.‬
‫כולם מכירים ביטויים כמו‬
‫"הזמן טס כשנהנים",‬ ‫"הזמן לא עובר כשמשועממים".‬
‫מחקרים מראים שמריחואנה‬ ‫יכולה להאט את תחושת הזמן,‬
‫ואלכוהול וקוקאין מאיצים אותה.‬
‫גם מוזיקה יכולה להשפיע כך.‬
‫מנגינת המתנה יכולה להפוך כל שנייה לעינוי.‬
‫תודה על ההמתנה.‬
‫אבל השקט…‬
‫גרוע יותר.‬
‫השאלה שעניינה אותי הייתה "למה?"‬
‫שאלה מצוינת.‬
‫כי נדמה שהזמן חולף בקצב קבוע ובלתי משתנה,‬
‫אבל תחושת הזמן שונה.‬
‫התחושה היא שיום רודף יום,‬ ‫והם חולפים כל כך מהר.‬
‫מסוף שבוע לסוף שבוע, וזה קורה כל הזמן.‬
‫הימים שלי חולפים,‬
‫נדמה שמהר יותר ואני לא בטוח למה.‬
‫אז מדוע אנחנו חווים את הזמן בצורה כזאת?‬
‫ואיך נוכל להשיב לעצמנו קצת שליטה?‬
‫כדי לחקור את הזמן,‬ ‫עלינו להרחיק מעבר לרגיל.‬
‫וכשעושים זאת, עולם חדש נפתח.‬
‫זמן ומרחב.‬
‫נניח שיכולנו להאט את הזמן.‬
‫או להאיץ אותו.‬
‫לשאלה, "מהו הזמן?"‬
‫אין תשובה אחת.‬
‫- זמן -‬
‫ב-1962,‬
‫גאולוג צעיר יצא למסע חקר‬ ‫בהרי האלפים הצרפתיים.‬
‫הוא יצא עם קבוצה,‬ ‫אבל מישל סיפר, בן 23 בלבד,‬
‫רצה לחוות לבדו מהו מסע אמיתי.‬
‫מישל רצה לגלות איך זה‬
‫לחיות רחוק מכל האנשים,‬
‫מכל השעונים, ואפילו מהזריחה והשקיעה,‬
‫ולהתגורר במערה במשך חודשיים.‬
‫זה היה אחד המחקרים הראשונים‬
‫על מחזור השינה-ערות של האדם‬
‫בהיעדר סימנים חיצוניים שמעידים על השעה.‬
‫כפי שהוא תיאר אחר כך בריאיון,‬
‫זה היה קיום מחוץ לזמן.‬
‫הייתי מחוץ לזמן, בלי סימני זמן.‬
‫בלי טלוויזיה, בלי רדיו. כלום.‬
‫בלי שעון.‬
‫אתה מתבסס על התפישה שלך.‬
‫בכל פעם שמישל התעורר, אכל והלך לישון,‬
‫הוא התקשר לעמיתיו שהתמקמו בכניסה למערה.‬
‫לפעמים הוא היה ער שש שעות בלבד‬
‫ואז חזר לישון.‬
‫ולפעמים הוא נשאר ער 27 שעות ברצף.‬
‫אבל בממוצע, הוא ניהל מחזור שינה-ערות‬
‫של 24 שעות בערך.‬
‫זאת הייתה תובנה חשובה.‬
‫גם כשהוא מנותק מסימנים חיצוניים לשעה ביום,‬
‫גופו המשיך לעקוב אחר הזמן.‬
‫השעונים הקדומים ביותר שלנו‬
‫נמצאים בתוכנו.‬
‫הם נקראים שעונים צירקדיים.‬
‫"צירקה" פירושו בקירוב ו"דיאס" משמעו יום,‬
‫כי הם סופרים את הזמן במחזור של 24 שעות.‬
‫מעניין לגלות‬
‫שלרוב התאים בגוף שלנו יש שעון צירקדי.‬
‫התאים מייצרים חלבונים מיוחדים‬ ‫שתפקידם לעקוב אחר הזמן.‬
‫וכשהם מגיעים לגבול מסוים…‬
‫החלבון הזה יכול לכבות את הסינתזה של עצמו.‬
‫כך החלבונים האלו נהרסים,‬
‫והתא מייצר חדשים.‬
‫המחזור הזה חוזר על עצמו כל 24 שעות.‬
‫יש בגופנו מיליוני לולאות זעירות כאלו.‬
‫אבל יש במוח האנושי שעון ראשי‬ ‫שממוקם בהיפותלמוס,‬
‫באזור שנקרא הגרעין העל-תצלובתי.‬
‫הוא אחראי במובנים רבים‬
‫לתזמון כל השעונים האחרים בגוף שלנו.‬
‫בגופו של כל יונק שנחקר אי פעם‬
‫יש שעון פנימי של 24 שעות.‬
‫כל ציפור,‬
‫וזוחל,‬
‫ודג,‬
‫וחרק.‬
‫למעשה, אין צורך אפילו במוח.‬
‫לצמחים יש שעון צירקדי,‬ ‫ואפילו ליצורים חד-תאיים יש אותו.‬
‫לפי אחת התאוריות,‬
‫לפני מיליארדי שנים,‬ ‫כשהופיע ניצוץ החיים הראשון,‬
‫תאים שהתפצלו במהלך היום‬
‫נפגעו מהקרינה העל-סגולה של השמש.‬
‫אבל התאים שלמדו להתפצל בלילה,‬
‫שרדו.‬
‫במילים אחרות, המעקב אחר הזמן‬
‫היה חיוני כנראה‬
‫להתפתחות החיים בכדור הארץ.‬
‫אבל השעונים הצירקדיים פשוטים למדי.‬
‫הם שומרים רק על קצב תפקודי הגוף שלנו,‬
‫ומסמנים לנו מתי לאכול, לישון, להתעורר.‬
‫ועוד כמה דברים.‬
‫והם מתאפסים כל יום.‬
‫היכולת לעקוב אחרי חלוף הזמן,‬
‫מיום ליום, מחודש לחודש,‬
‫משנה לשנה,‬
‫היא משהו אחר לגמרי.‬
‫ב-14 בספטמבר,‬ ‫חברי הצוות של מישל סיפר התקשרו אליו‬
‫כדי להודיע לו שחודשי שהותו במערה הסתיימו.‬
‫סיפר חשב שזו בדיחה.‬
‫לפי הספירה שלו, התאריך היה ה-20 באוגוסט.‬
‫הגוף שלו עקב בהצלחה אחר הימים,‬
‫אבל השכל שלו איבד חודש שלם.‬
‫שישים שנה לאחר מכן.‬
‫שנה חדשה טובה, 2020.‬
‫העולם כולו חווה‬
‫מעין ניסוי בבידוד.‬
‫בסגר הראשון בבריטניה,‬ ‫הייתי עם תינוק בן שישה חודשים,‬
‫ויש לי גם ילדים בני שש ושמונה.‬
‫חוויית הזמן שלי הייתה‬
‫ש-24 שעות ביממה זה מגוחך.‬
‫הזמן עבר לאט נורא מבחינתי.‬
‫תהיתי האם מדובר בתופעה נפוצה יותר.‬
‫אז היא קיימה סקר‬ ‫בקרב כ-700 אנשים ברחבי בריטניה.‬
‫רוב האנשים חוו עיוות משמעותי בתחושת הזמן.‬
‫שמונים ואחד אחוזים מהם.‬
‫ומעניין לגלות שהם‬ ‫התחלקו לשניים באופן שווה כמעט.‬
‫כמחצית מהם, כמו רות', חשו שהזמן לא עובר,‬
‫וכמחצית חשו שהזמן האיץ.‬
‫אז באופן כללי, תחושות של שעמום, עצב‬
‫ודיכאון מקושרות‬
‫לתחושת האטה בזמן בתקופת הקורונה.‬
‫תוצאות דומות נמצאו‬ ‫במחקרים כאלו במדינות אחרות.‬
‫צרפת, איטליה, ארגנטינה,‬ ‫ומחקרים שנערכים עכשיו בעיראק.‬
‫אז ברמה עולמית, נראה שאנו חווים‬
‫עיוות עמוק בתחושת הזמן שלנו‬ ‫בתקופת הקורונה.‬
‫בזמן מגפה, אנחנו יודעים שהיא תיגמר יום אחד‬ ‫אבל זה נראה רחוק מאוד,‬
‫ועליך לשקול את האפשרות שכך תחיה עכשיו,‬
‫שאלו החיים שלך, שזאת המציאות שלך.‬
‫סקוט קלי היה מוכן לחוויה הזאת יותר מאחרים.‬
‫ב-2015, הוא יצא לחלל‬
‫ושהה שם שנה שלמה,‬
‫המשימה המאוישת הארוכה ביותר בתולדות נאס"א.‬
‫הוא חזר לכדור הארץ כגיבור לאומי.‬
‫כי שנה שלמה בפחית מתוחכמת מאלומיניום,‬
‫בגובה 400 מטר מעל כדור הארץ,‬
‫היא הרבה זמן.‬
‫ניסיתי באופן מודע‬ ‫לא לספור את הימים כשהייתי בחלל,‬
‫כי ידעתי שלאורך שנה זה עלול להיות מרגיז.‬
‫אבל אז, יום אחד לקראת הסוף,‬
‫הקוסמונאוט הרוסי,‬ ‫מיכאיל קורניינקו, אמר לו…‬
‫"סקוט, יודע איזה יום היום?"‬
‫היום שבו נותרו לנו רק עוד עשרה ימים בחלל.‬
‫כל יום לאחר מכן‬ ‫הוא שאל אותי כמה ימים נותרו לנו.‬
‫כך הוא ספר לאחור מעשר לאפס.‬
‫זה הטריף אותי קצת‬ ‫כי זה לא היה חלק מהתוכנית שלי.‬
‫ולא צריך להיות אסטרונאוט,‬
‫או לחוות מגפה,‬
‫כדי לדעת שלחץ‬
‫עלול לגרום לתחושה שהזמן נמתח.‬
‫אנחנו יודעים שרגש הוא אחד הדברים‬ ‫שמעוותים את תחושת הזמן שלנו.‬
‫זה לא באמת משפיע‬ ‫על השעונים הצירקדיים שלנו,‬
‫אבל נדמה שיש שעון מסוג נוסף במוח שלנו,‬
‫מעין שעון עצר שעוקב עבורנו אחר הזמן.‬
‫אבל שעון העצר במקרה הזה הוא לא מכונה.‬
‫הוא דומה ליותר לבן אדם.‬
‫כשהוא משועמם או בודד,‬
‫הוא סופר בכפייתיות כל פעימה.‬
‫וכשהוא לחוץ מאוד,‬ ‫הוא עשוי לספור פעמיים כל פעימה.‬
‫במצב ההפוך, כשאנחנו עסוקים,‬ ‫רגועים ושוהים בחברה,‬
‫השכל שלנו עסוק בדברים אחרים,‬ ‫אנחנו מדלגים על פעימות רבות,‬
‫ואז נדמה שהזמן טס.‬
‫אני אוהבת את הרעיון הזה כי הגיוני‬
‫שיש לנו במוח מנגנון דמוי שעון כלשהו.‬
‫אבל הבעיה ברעיון הזה היא‬
‫שהתקשינו מאוד לקבוע היכן השעון הזה ממוקם.‬
‫ניסינו למצוא אותו.‬
‫בדקנו אנשים בדימות תהודה מגנטית‬ ‫וביקשנו מהם לספור את הזמן החולף.‬
‫ואין אזור מסוים אחד שתמיד מופעל.‬
‫תחושת הזמן שלנו‬
‫מוטמעת, כך נראה, בכל רחבי המוח שלנו.‬
‫אז אנחנו מדברים על תחושת הזמן שלנו,‬
‫אבל אין לנו איבר כלשהו שמזהה זמן.‬
‫אי אפשר לראות או לשמוע‬
‫או להריח או לגעת בו.‬
‫אין לנו שום דרך ישירה לחוש בו.‬
‫אז במובנים רבים, תחושת הזמן שלנו‬
‫היא יצירה, מבנה, של השכל האנושי.‬
‫במשך מאות שנים, הנחנו‬
‫שהזמן נמצא אי שם בחוץ,‬
‫חולף לו בדיוק כפי שהוא מתקיים בראש שלנו.‬
‫קשה לדמיין אפילו אפשרות אחרת.‬
‫אבל עכשיו, מדענים רבים מאמינים‬
‫שאנחנו חווים רק חלק זעיר‬
‫מהזמן האמיתי.‬
‫ושהמציאות של הזמן היא‬
‫משהו הרבה יותר גדול.‬
‫משהו שדומה יותר‬
‫לחלל.‬
‫אפשר לומר שאנחנו חושבים כבר על הזמן כמרחב,‬
‫אף שזה תלוי בתרבות,‬
‫או ליתר דיוק, במסורת הכתיבה.‬
‫במערב מדמיינים את הזמן כנע משמאל לימין,‬
‫כמו מילים על דף.‬
‫בישראל, העבר מימין והעתיד משמאל,‬
‫כי כך כותבים בעברית.‬
‫במנדרינית כותבים אנכית,‬
‫ולכן העבר למעלה והעתיד למטה.‬
‫אבל בכל מקום,‬ ‫אנחנו חושבים על זמן כנע בכיוון מסוים,‬
‫כמו נקודות ציון במפה.‬
‫זה כמו רשת, להניח רשת על החלל.‬
‫יש הרבה נקודות ציון בכיוון הזה‬ ‫והרבה נקודות ציון בכיוון הזה,‬
‫והרבה נקודות ציון אנכיות,‬ ‫ואז מצמידים להן זמן.‬
‫כל דבר נמצא בנקודה מסוימת בזמן אחד,‬
‫ובנקודה אחרת בזמן אחר.‬
‫אז אם לחלל יש שלושה ממדים,‬
‫אפשר לחשוב על הזמן כממד הרביעי.‬
‫קשה לדמיין ארבעה ממדים. בנוסף, הזמן מוזר.‬
‫אבל כשמחברים ביחד את ארבעת הממדים האלו,‬ ‫קוראים לזה מרחב-זמן.‬
‫ממד שבו המרחב והזמן‬
‫שלובים זה בזה‬
‫ויוצרים בד אחד גמיש.‬
‫והבד הזה מתעוות בכל מיני מקומות.‬
‫חומר ואנרגיה יכולים לכופף את המרחב,‬
‫ובאופן דרמטי עוד יותר, לכופף את הזמן.‬
‫אז בכדור הארץ,‬ ‫הזמן חולף קצת יותר לאט מבחלל.‬
‫והזמן על השמש‬
‫חולף לאט יותר אף מזה.‬
‫והזמן גם מאט‬
‫במהירויות גבוהות במיוחד.‬
‫כל זה קורה בקנה מידה שאנו,‬ ‫כבני אדם זעירים,‬
‫לא חשים בו בשל גודלו.‬
‫אבל עד שנות ה-70,‬
‫המצאנו שעונים אטומיים‬
‫מדויקים מספיק כדי לבחון זאת.‬
‫התקנו אותם במטוסים‬ ‫והטסנו אותם מסביב לעולם.‬
‫והתוצאה שהתקבלה היא‬
‫שלפי השעונים האלו, חלף פחות זמן.‬
‫ואם הזמן נע לאט יותר‬ ‫במהירויות גבוהות יותר,‬
‫משמעו גם שהאדם יזדקן לאט יותר.‬
‫למשל, אם אתה אסטרונאוט‬
‫שבילה זמן רב בהקפות מסביב לכדור הארץ,‬
‫בעת שאחיך התאום, שגם הוא אסטרונאוט,‬
‫נשאר על הקרקע.‬
‫כעת, אני צעיר יותר בשלוש אלפיות השנייה‬
‫ממנו.‬
‫פעם הייתי צעיר ממנו בשש דקות בערך,‬
‫ועכשיו אני צעיר יותר‬ ‫בשש דקות ושלוש אלפיות השנייה.‬
‫אז זה פועל לטובתי, אני מניח.‬
‫אבל אם הזמן הוא ממד, כמו המרחב,‬
‫זה מעלה שאלה גדולה מאוד.‬
‫אפשר לנוע לימין או לשמאל בכל כיוון מרחבי.‬
‫אז מדוע איני יכול לעלות או לרדת בזמן?‬
‫לזמן מאוחר יותר או למוקדם יותר?‬
‫זו שאלה מסובכת ומעניינת מאוד.‬
‫כי למיטב ידיעתנו, לא ניתן לנוע לאחור בזמן.‬
‫אבל אם כל המרחב שסביבנו,‬
‫לפנים ולאחור,‬
‫אמיתי לא פחות מהמקום שאנחנו נמצאים בו,‬
‫אז העבר והעתיד‬
‫אמורים להיות אמיתיים בדיוק כמו ההווה.‬
‫כאילו שהכול הוקלט כבר.‬
‫הדברים שכבר קרו.‬
‫הזמן טס כשנהנים.‬ ‫-הדברים שעדיין לא קרו.‬
‫הכי טוב בראש השנה…‬
‫אי אפשר להגיד שהכול קורה עכשיו,‬
‫כי רק עכשיו זה עכשיו.‬
‫אנחנו אפילו לא יודעים באילו מילים להשתמש.‬
‫אבל אפשר לומר,‬
‫שכמו שכל מה שקורה עכשיו קורה איפשהו,‬
‫כל מה שבעבר ובעתיד עשוי לקרות‬
‫מתישהו.‬
‫בחור צעיר ומשונה‬
‫בשם אלברט איינשטיין‬
‫העלה לראשונה את התאוריות האלו ב-1905.‬
‫ו-50 שנה אחר כך,‬
‫כששותפו למחקר וחברו הטוב‬
‫מיקלה בסו נפטר,‬
‫איינשטיין שלח מכתב למשפחתו.‬
‫"עכשיו הוא נפרד מהעולם המוזר הזה‬
‫לפניי קצת.‬
‫אין לכך כל משמעות.‬
‫אנשים כמונו, שמאמינים בפיזיקה,‬
‫יודעים שההבחנה בין עבר, הווה ועתיד‬
‫היא אשליה עיקשת בלבד."‬
‫רעיון הזמן הזה‬
‫קשה לבליעה מכמה סיבות.‬
‫ראשית, הסוגיה הקטנה של הרצון החופשי.‬
‫אם העתיד נקבע כבר,‬
‫משמעו שכל מעשינו‬
‫אינם תלויים בנו.‬
‫ההקלטה ידעה שזה יקרה בכל מקרה.‬
‫זו מחשבה אומללה למדי.‬
‫ואף שאנחנו יכולים להתקין שעונים במטוסים‬
‫ולהוכיח שהזמן מתעוות,‬
‫אנחנו לא יכולים לשלוח את המטוסים האלו‬ ‫לעבר או לעתיד,‬
‫כך שאי אפשר באמת להוכיח‬
‫שהעבר או העתיד אמיתיים.‬
‫למעשה, אנחנו בקושי מסוגלים אפילו‬ ‫לשער בנפשנו מה זה אומר.‬
‫בסרטונים ובסרטים תיעודיים רבים‬ ‫ניסו לעזור לנו להבין את זה,‬
‫תוך שימוש בדימויים שונים‬
‫כמו תקליטור,‬
‫או תקליט, או…‬
‫כיכר לחם.‬
‫אבל האמת שאין טעם לנסות לדמיין את זה.‬
‫אנחנו התפתחנו מייצורים חד-תאיים‬
‫שלמדו להבחין בין יום ללילה.‬
‫ובשלב כלשהו, פיתחנו תחושת זמן מסוימת לנו,‬
‫כי זה עזר גם לנו לשרוד,‬
‫וזה חלון ההצצה לזמן היחיד שיהיה לנו.‬
‫ולא מדובר רק בחלון אחד‬
‫כי אנחנו מודעים גם לעבר,‬
‫וזו כבר תחושת זמן אחרת לגמרי.‬
‫במובנים רבים, התפקוד העיקרי של המוח‬
‫הוא להשתמש בעבר‬
‫כדי לחזות את העתיד.‬
‫היתרון האבולוציוני בכך‬
‫הוא בעל משמעות רבה מאוד.‬
‫להיזכר בעבר כדי לדמיין את העתיד.‬
‫כך הבנו לראשונה שניתן לדעת מראש‬ ‫כיצד הכוכבים ינועו בשמיים.‬
‫ופיתחנו שעונים ולוחות שנה‬ ‫כדי לעקוב אחריהם.‬
‫זה מה שאפשר לנו להתארגן,‬
‫לפעול בתיאום זה לזה,‬
‫ולהקים תרבויות.‬
‫יכולת המסע בזמן המנטלי שלנו‬ ‫היא שמגדירה את ההומו ספיינס כ"נבונים".‬
‫והעובדה שהזמן הוא תחושה שמתעוותת בקלות‬
‫היא מתנה, במובנים מסוימים,‬
‫כי ביכולתנו להאיץ או להאט‬
‫באופן שבו נבחר לפעול.‬
‫אנחנו סורקים את הזיכרון שלנו,‬
‫וככל שיש לנו זיכרונות רבים יותר‬ ‫מתקופת זמן מסוימת,‬
‫כך נדמה לנו שהתקופה הייתה ארוכה יותר.‬
‫מישל סיפר‬
‫חש שהוא שהה רק חודש אחד במערה‬
‫כי היו לו פחות זיכרונות שכדאי היה לאחסן.‬
‫בריאיון מאוחר יותר הוא אמר,‬
‫"כשמוקפים בלילה, הזיכרון לא תופש זמן.‬
‫שוכחים".‬
‫וככל שמתבגרים, ונעשים עסוקים יותר,‬ ‫ובונים שגרה,‬
‫אפשר גם לשכוח.‬
‫האימיילים לבדם יכולים להעסיק אותך לנצח.‬
‫אז הדבר הזה,‬
‫זה גורם לתחושה שהזמן נדחס.‬
‫אבל לתחושת אנשים רבים,‬
‫הילדות נמשכה הכי הרבה זמן.‬
‫כילדים, אנחנו רוכשים כישורים חדשים,‬
‫אנחנו לומדים חברות ומשחק,‬
‫ומקבלים הרבה ידע חינוכי בבית הספר.‬
‫אני חושב שתפישת הזמן כמהיר או איטי‬
‫קשורה לתשומת הלב.‬
‫הילדים שמים לב לכל דבר.‬ ‫הם נוכחים חזק מאוד בהווה.‬
‫והתהליך הזה, שלכל רגע בו יש חשיבות,‬
‫מעורר תחושה של משך זמן ארוך יותר‬ ‫שמאטה הכול.‬
‫למעשה, מחקרים מראים ששהייה בטבע‬
‫מאטה את משך הזמן.‬
‫בחברה, מצד שני, הזמן עשוי לחלוף במהירות.‬
‫אחד הדברים שרציתי להראות במחקר היה‬
‫הדבר שבאמת השתנה בבריטניה כתוצאה מהקורונה.‬
‫לא יכולנו להיפגש עם חברים ובני משפחה.‬
‫לא יכולנו לפגוש אנשים בפארק.‬
‫אז המשתנה הנוסף‬ ‫והמעניין במיוחד אולי שבדקתי היה‬
‫עד כמה אנשים מרוצים מקשריהם החברתיים,‬
‫כי מספר האנשים בבית חסר חשיבות.‬
‫הדבר החשוב היה שביעות הרצון החברתית.‬
‫וכל החגיגות שאנשים פספסו בגלל המגפה.‬
‫- ברכות לבוגרי מחזור 2020 -‬
‫החגיגות שמשמשות אותנו לציון השנים‬
‫גורמות אולי לזמן לחלוף במהירות,‬
‫אבל הן גם מאלצות אותנו להבחין בחלוף הזמן,‬
‫וליצור ציוני דרך בזיכרונות שלנו.‬
‫זאת אחת הדרכים הטובות‬
‫לנהל חיים ארוכים בראייה לאחור.‬
‫ימי ההולדת בחלל נהדרים.‬
‫החג הכי טוב לדעתי הוא ראש השנה,‬
‫כי כל התרבויות חוגגות את כניסת השנה החדשה.‬
‫באותו יום בדיוק, כל שנה,‬
‫העולם כולו נאסף‬
‫כדי לציין סיבוב נוסף‬ ‫של כוכב הלכת שלנו סביב השמש.‬
‫לספור את פעימות הזמן הצועד קדימה,‬
‫כשהעתיד משיג את ההווה,‬
‫ואחרי רגע קצר וחולף…‬
‫נמוג בעבר.‬
‫מישל סיפר, הגאולוג הצעיר,‬
‫היה גבר בן 60 ב-1999.‬
‫הוא הסיר את שעונו במחווה מוכרת,‬
‫נופף לשלום לקהל העיתונאים,‬
‫ונכנס למערה לניסוי נוסף בבידוד.‬
‫סיפר קיבל את פני האלף החדש‬
‫בעומק של כ-3,000 רגל מתחת לאדמה,‬
‫עם שמפניה וכבד אווז.‬
‫ולא היה שם מי שיגיד לו‬ ‫שלמעשה, בעולם שמעל הקרקע,‬
‫התאריך היה כבר ארבעה בינואר.‬
‫תרגום כתוביות: דנה סבן -‬