Pikkulapsena -
yksi päivä voi kestää ikuisesti.
Teini-ikäisenä yksi kesä voi tuntua eliniältä.
Parikymppisenä aika matelee.
Sitten ei voi uskoakaan, että yhtäkkiä sitä on 40-vuotias.
Vauhti vain kiihtyy.
Aikamme vääristyy myös pienessä mittakaavassa.
Ehkä olet kuullut sanonnat:
"Aika lentää, kun on hauskaa ja matelee, kun on tylsää."
Tutkimusten mukaan marihuana voi hidastaa aikaa -
ja alkoholi ja kokaiini voivat nopeuttaa sitä.
Musiikki pystyy samaan.
Jokainen sekunti jonotusmusiikkia voi tuntua kidutukselta.
Kiitos, kun odotat.
Mutta hiljaisuus -
on pahempaa.
Minua kiinnosti erityisesti tietää, miksi.
Hyvä kysymys.
Tuntuu, että aika etenee tasaiseen tahtiin,
mutta samalla se myöskään ei tunnu siltä.
Tuntuu siltä, että päivät hupenevat kauhean nopeasti.
Viikonlopusta toiseen. Jatkuvasti töitä.
Päiväni tuntuvat kuluvan -
nopeammin, mutten tiedä syytä.
Miksi me siis koemme ajan tällä tavalla?
Miten saamme sen hallintaan?
Ajan opiskelu on erikoista puuhaa.
Sen tutkiminen avaa aivan uuden maailman.
Aika ja avaruus.
Kuvitellaan, että aikaa voitaisiin hidastaa.
Tai nopeuttaa.
Kysymykseen: "Mitä aika on?"
ei ole yhtä vastausta.
AIKA
Vuonna 1962 -
nuori geologi lähti tutkimusretkelle Ranskan Alpeille.
Hän lähti tiimin kanssa, mutta vasta 23-vuotias Michel Siffre -
kohtasi todellisen matkan yksin.
Michel halusi nähdä, millaista olisi -
elää kaukana muista ihmisistä, kelloista ja jopa auringosta,
elämällä luolassa kahden kuukauden ajan.
Tämä oli ensimmäisiä tutkimuksia, joka tutki ihmisten sisäistä kelloa -
ilman ulkoisia signaaleja, jotka paljastavat ajan kulun.
Kuten hän kuvaili myöhemmin haastattelussa,
se oli olemassaoloa ajan ulottumattomissa.
Olin ajan ulottumattomissa. Ei televisiota, radiota eikä mitään.
Ei kelloa.
Elin seuraamalla mieltäni.
Aina kun hän heräsi, söi tai nukkui,
hän soitti luolan suuaukolla oleville kollegoilleen.
Välillä hän oli hereillä vain kuusi tuntia ja jatkoi uniaan.
Hän saattoi myös valvoa 27 tuntia putkeen.
Keskimäärin hänen syklinsä oli noin 24 tuntia.
Se oli tärkeä oivallus.
Hänen kehonsa piti kirjaa ajasta, kun mikään muu ei auttanut häntä siinä.
Muinaisimmat kellomme löytyvät sisältämme.
Ne ovat "sirkadiaanisia kelloja".
"Sirka" tarkoittaa "arviolta" ja "dian" tarkoittaa "päivää",
koska ne kertovat ajan 24 tunnin mittakaavassa.
Useimmilla kehomme soluilla on sisäinen kellonsa.
Ne tekevät erityisiä proteiineja seuratakseen ajankulua.
Kun raja saavutetaan…
Proteiini voi sammuttaa oman synteesinsä.
Sitten proteiinit tuhoutuvat ja solu käynnistyy taas.
Tuo sykli toistuu 24 tunnin välein.
Kehoissamme on miljardeja pikkusilmukoita.
Ihmisen aivoissa on keskuskello, joka löytyy hypotalamuksen alueelta,
jota kutsutaan suprakiasmaattiseksi tumakkeeksi.
Se vastaa monin tavoin muiden kellojemme synkronoinnista.
Jokaisella tutkitulla nisäkkäällä on 24 tunnin sisäinen kello.
Jokaisella linnulla, matelijalla,
kalalla ja hyönteisellä.
Aivoja ei edes tarvita.
Se löytyy kasveilta ja jopa yksisoluisilta bakteereilta.
Erään teorian mukaan -
miljardeja vuosia sitten, kun elämää ilmaantui maailmaan,
solut, jotka jakautuivat päivisin, kärsivät auringon UV-säteistä.
Solut, jotka oppivat jakautumaan yöllä, selvisivät.
Toisin sanoen ajassa pysyminen on saattanut olla tärkeässä osassa -
Maan elämän evoluutiossa.
Sisäiset kellot ovat melko yksinkertaisia.
Ne pitävät kehontoimintamme oikeassa rytmissä -
ja kertovat, milloin syödä, nukkua ja herätä. Ja pari muutakin juttua.
Se nollautuu joka päivä.
Ihmisen kyky pitää kirjaa kuluvasta ajasta -
päivästä, kuukaudesta ja vuodesta toiseen, on jotain aivan muuta.
Syyskuun 14. päivänä Michel Siffren tiimi soitti hänelle -
ilmoittaakseen, että kaksi kuukautta oli kulunut.
Siffre piti sitä vitsinä.
Hänestä päivä oli vasta 20. elokuuta.
Hänen kehonsa oli pitänyt kirjaa päivistä melko hyvin,
mutta mieli oli menettänyt kokonaisen kuukauden.
Siirrytään 60 v. eteenpäin.
Hyvää uutta vuotta 2020.
Koko maailma koki tietynlaisen eristäytymiskokeen.
Minulla oli puolivuotias vauva, kun ensimmäinen sulkutila alkoi.
Minulla on myös 6- ja 8-vuotiaat lapset.
Minusta tuntui naurettavalta, että päivässä oli 24 tuntia.
Aika mateli todella hitaasti.
Mietin, oliko se yleisempikin ilmiö.
Hän teki kyselyn lähes 700 ihmiselle ympäri maata.
Suurin osa ihmisistä koki ajan vääristyneen merkittävästi.
Eli 81 prosenttia.
Kiinnostavaa on, että jakautuminen oli tasaista.
Noin puolet koki, että aika mateli, kuten Ruthilla.
Puolet koki, että aika kiihtyi.
Yleensä tylsistyneisyys, surullisuus ja masentuneisuus yhdistetään -
ajankulun hidastumiseen koronan aikana.
Muissa maissa saatiin samanlaisia tuloksia.
Ranskassa, Italiassa ja Argentiinassa. Irakin tutkimus on kesken.
Maailmanlaajuisesti näyttää siltä,
että koronaviruksen aikana ajankulu vääristyi merkittävästi.
Tiedämme, että pandemia on joskus ohi, mutta aika on niin pitkä,
että siihen pitää nyt vain totutella realiteettina.
Scott Kelly oli siihen paremmin valmistautunut kuin useimmat.
Vuonna 2015 hän lähti avaruuteen ja asui siellä kokonaisen vuoden.
Se oli NASAn historian pisin miehitetty tehtävä.
Hän palasi Maahan kansallissankarina.
Koska kehittyneessä alumiinipurkissa 400 km:n korkeudessa vietetty vuosi -
on pitkä aika.
Yritin tietoisesti olla laskematta avaruudessa viettämiäni päiviä,
koska tiesin, että se alkaisi ärsyttää vuoden saatossa.
Eräänä päivänä loppupuolella -
kosmonautti Mikhail Kornienko sanoi hänelle:
"Tiedätkö, mikä päivä on?"
Silloin meillä oli enää kymmenen päivää jäljellä.
Sen jälkeen hän kysyi samaa joka päivä.
Hän aloitti lähtölaskennan kymmenestä päivästä.
Se ärsytti minua, koska en suunnitellut sitä niin.
Ei tarvitse olla astronautti -
tai kokea pandemiaa tietääkseen, että stressi voi saada ajan matelemaan.
Tiedämme, että tunteet vääristävät ajantajuamme.
Ne eivät vaikuta sisäiseen kelloomme,
mutta aivoissamme on jokin toisenlainen kello,
joka muistuttaa sekuntikelloa, joka mittaa aikaa tietoisesti.
Mutta tässä tapauksessa sekuntikello ei ole kone.
Se on enemmänkin ihminen.
Kun sillä on tylsää tai yksinäistä, se laskee joka sekunnin.
Stressaantuneena se laskee osan kahdesti.
Mutta kun olemme kiireisiä, rentoutuneita ja sosiaalisia,
mielemme tekee kaikkea muuta, joten sekunnit kuluvat ohi,
jolloin aika kuluu nopeasti.
Pidän tästä ajatuksesta, koska on järkeenkäyvää,
että aivoissamme on kellomainen järjestelmä.
Idean ongelma on se, ettemme ole oikein löytäneet kellon sijaintia.
Olemme kyllä yrittäneet.
Ihmisiä on laitettu magneettikuvauksiin laskemaan kuluvaa aikaa.
Mikään alue ei aktivoidu johdonmukaisesti.
Vaikuttaa siltä, että ajantajumme on sulautettu kaikkialle aivoihimme.
Puhumme ajantajustamme, mutta mikään elin ei aisti aikaa.
Aikaa ei voi nähdä, kuulla, haistaa tai koskettaa.
Emme voi aistia sitä mitenkään.
Tavallaan ajantajumme on ihmismielen luomus.
Vuosisatojen ajan oletimme,
että aika oli tuolla jossain, tikittämässä kuin päämme sisällä.
On vaikea kuvitella toista vaihtoehtoa.
Monet tutkijat uskovat nykyään,
että koemme vain pienen palasen siitä, mitä aika todellisuudessa on.
Ja että ajan todellisuus on jotain paljon suurempaa.
Jotain enemmänkin avaruuden kaltaista.
Kuvittelemme aikaa jo nykyään tavallaan avaruuden kaltaisena.
Vaikkakin se riippuu kulttuurista tai oikeastaan kirjoitustavoista.
Lännessä aika liikkuu vasemmalta oikealle, kuten sanat sivulla.
Israelissa mennyt on oikealla ja tuleva vasemmalla,
koska hepreaa kirjoitetaan niin.
Mandariinikiinaa kirjoitetaan vertikaalisesti. Menneisyys on ylhäällä.
Kaikkialla ajalla kuvitellaan olevan suunta,
kuin kartan koordinaatit.
Se on sama kuin avaruuteen laittaisi ruudukon.
Tässä on tietty määrä ruutuja tuohon suuntaan, tähän suuntaan -
ja tietty määrä ylöspäin. Siihen voi lisätä ajan.
Olet tässä ruudussa tähän aikaan ja tuossa ruudussa tuohon aikaan.
Jos avaruudessa on kolme ulottuvuutta,
aikaa voi pitää neljäntenä.
Sitä on vaikea kuvitella. Aika on outoa.
Kun ulottuvuudet yhdistää, siitä tulee aika-avaruus.
Siellä avaruus ja aika -
on punottu yhteen yksittäiseksi, venyväksi kankaaksi.
Se kangas on vääntynyt kaikkialta.
Materia ja energia voivat taivuttaa avaruutta.
Vielä dramaattisempaa on, että ne voivat taivuttaa aikaa.
Maassa aika kuluu hieman hitaammin kuin avaruudessa.
Auringossa aika kuluu hieman sitäkin hitaammin.
Aika hidastuu myös todella kovissa nopeuksissa.
Tämä tapahtuu niin suuressa mittakaavassa, ettei pieni ihminen voi tuntea sitä.
Mutta 1970-lukuun mennessä olimme keksineet atomikelloja,
jotka olivat tarpeeksi tarkkoja testaamaan sitä.
Laitoimme ne lentokoneeseen ja lennätimme ne maailman ympäri.
Ne kellot kertoivat, että vähemmän aikaa oli kulunut.
Jos aika kulkee hitaammin kovemmissa nopeuksissa,
se tarkoittaa, että ihminen vanhenisi hitaammin.
Esimerkiksi astronautti, joka kiertää pitkään Maapallon ympäri,
verrattuna kaksoisveljeen, joka on myös astronautti mutta pysyy Maassa.
Olen nyt kolme millisekuntia nuorempi kuin hän.
Olin aiemmin kuusi minuuttia nuorempi -
ja nyt kuusi minuuttia ja kolme millisekuntia nuorempi.
Se on pieni etu minulle.
Mutta jos aika on ulottuvuus kuten avaruuskin on,
se herättää melko valtavan kysymyksen.
Ihminen voi siirtyä tilassa oikealle tai vasemmalle.
Miksemme voi liikkua ajassa ylös alas, myöhempiin tai aiempiin aikoihin?
Tämä on monimutkainen ja mielenkiintoinen kysymys.
Tietääksemme ajassa ei voi siirtyä taaksepäin.
Mutta jos ympärillämme oleva avaruus, eteenpäin ja taaksepäin,
on yhtä todellinen kuin paikka, jossa istumme,
menneisyyden ja tulevaisuuden -
pitäisi olla yhtä todellisia kuin nykyhetken.
Kuin kaikki olisi jo tallennettu ennakkoon.
Tapahtuneet asiat.
Aika lentää, kun on hauskaa. -Tapahtumattomat asiat.
Uusivuosi on paras juhlapyhä.
Ei voi sanoa, että kaikki tapahtuu nyt, koska vain nyt on nyt.
Emme oikeastaan edes tiedä, mitä sanastoa käyttää.
Voisi kuitenkin sanoa, että kaikki, mikä tapahtuu nyt, tapahtuu jossain.
Kaikki menneisyydessä ja tulevaisuudessa voi tapahtua "somewhen", "joskus jossain".
Erikoinen nuori mies nimeltä Albert Einstein -
keksi nämä teoriat vuonna 1905.
50 v. myöhemmin, kun hänen pitkäaikainen kollegansa ja läheinen ystävänsä -
Michele Besso kuoli, Einstein kirjoitti kirjeen hänen perheelleen.
"Nyt hän on lähtenyt tästä oudosta maailmasta -
hieman ennen minua.
Se ei merkitse mitään.
Kaltaisemme fysiikkaan uskovat ihmiset tietävät,
että ero menneisyyden, nykyisyyden ja tulevaisuuden välillä -
on vain itsepäisen sinnikäs illuusio."
Tätä käsitystä ajasta on vaikea hyväksyä paristakin syystä.
Ensinnäkin tässä on kyse vapaasta tahdosta.
Jos tulevaisuus on jo kirjoitettu,
se tarkoittaa, että mitä tahansa teemme, se ei ole meistä kiinni.
Tallenne tiesi jo tapahtuvansa.
Se on aika murskaava ajatus.
Vaikka voimme laittaa kelloja lentokoneisiin -
ja todistaa, että aika taipuu,
emme voi lähettää koneita menneeseen tai tulevaan,
joten emme voi todistaa,
että menneisyys ja tulevaisuus ovat todellisia.
Voimme hädin tuskin kuvitella, mitä se tarkoittaa.
Monet videot ja dokumentit ovat yrittäneet auttaa meitä ymmärtämään -
erilaisilla metaforilla,
kuten DVD-levy tai vinyylilevy tai…
Leipä.
On aika hyödytöntä yrittää kuvitella sitä.
Kehityimme yksisoluisista eliöistä, jotka oppivat erottamaan päivän yöstä.
Ajan saatossa kehitimme oman ajantajumme, koska se auttoi meitä selviytymään.
Se on ainoa ikkuna aikaan, minkä saamme.
Se ei ole vain yksi ikkuna, koska meillä on myös käsitys menneestä.
Se on toinen tapa hahmottaa aikaa.
Aivojen päätehtävä on käyttää menneisyyttä -
ennustaakseen tulevaisuutta.
Sen etu evoluution kannalta on tietenkin hyvin merkittävä.
Menneisyydessä vierailu tulevaisuuden kuvittelemiseksi.
Niin tajusimme, että taivaan tähdet liikkuivat ennakoitavalla tavalla.
Kehitimme kelloja ja kalentereita seurataksemme niitä.
Sen avulla pystyimme järjestäytymään,
koordinoimaan ja rakentamaan sivilisaatioita.
Kyky matkustaa ajassa mielemme avulla tekee Homo sapiensista sapienin.
Se, että aika on helposti taivutettavissa, on tavallaan lahja,
koska voimme nopeuttaa tai hidastaa sitä -
riippuen siitä, miten päätämme käyttää sitä.
Tutkimme muistiamme.
Mitä enemmän meille on tullut muistoja tietyltä ajalta,
sitä kauemmin uskomme sen ajanjakson kestäneen.
Michel Siffrestä tuntui, että hän oli luolassa vain yhden kuukauden,
koska hänellä oli vähemmän tallentamisen arvoisia muistoja.
Hän sanoi myöhemmin haastattelussa:
"Muisti ei tallenna aikaa, kun ympärillä on pelkkää yötä.
Sitä unohtaa."
Sama voi käydä, kun elämästä tulee kiireisempää ja rutiininomaisempaa.
Pelkät sähköpostit pitävät aina kiireisenä.
Se jatkuva kiire saa ajan tuntumaan tiivistyneeltä.
Mutta monille ihmisille lapsuus tuntui kestäneen pisimpään.
Lapsena oppii useita uusia taitoja, kuten sosiaalisuutta ja leikkimistä,
ja koulusta saadaan paljon tietoa.
Uskon, että tunne ajan nopeudesta liittyy jotenkin siihen, mitä huomaa.
Lapset huomaavat kaiken. He elävät nykyhetkessä.
Kun joka hetkellä on merkitystä,
ajanjakso tuntuu pidemmältä ja hitaammalta.
Tutkimusten mukaan pelkkä luonnossa oleminen -
saa ajan etenemään hitaammin.
Sosiaalisuus voi saada ajan lentämään.
Halusin selvittää tutkimuksellani,
mikä oikeasti muuttui maassamme COVIDin takia.
Emme voineet sosialisoida läheisten kanssa tai tavata ihmisiä puistossa.
Mielenkiintoisin tutkimani muuttuja oli se,
kuinka tyytyväisiä ihmiset olivat kanssakäymiseen.
Asuintovereiden määrällä ei ollut väliä.
Tärkeintä oli sosiaalisen tyydytyksen taso.
Ja kaikki juhlat, jotka menivät ihmisiltä ohi pandemian vuoksi,
ne, joiden avulla pidämme kirjaa vuosista,
voivat saada ajan hujahtamaan ohi -
mutta myös pakottaa meidät huomaamaan ajankulun -
ja luomaan virstanpylväitä muistoihimme.
Siksi ne ovat yksi parhaista tavoista saada elämä tuntumaan pitkältä.
Syntymäpäivät ovat kivoja avaruudessa, mutta uudenvuoden aatto on paras,
koska jokaisessa kulttuurissa juhlitaan vuosia.
Samana päivänä joka vuosi koko maailma kokoontuu yhteen -
juhlistamaan Maan pyörähdystä Auringon ympäri.
Kaikki laskevat sekunteja ajan marssiessa eteenpäin -
tulevaisuuden virratessa nykyisyyteen.
Ohimenevän hetken jälkeen -
se katoaa menneisyyteen.
Tuo nuori geologi Michel Siffre oli 60-vuotias mies vuonna 1999,
kun hän riisui kellonsa tutulla eleellä,
hyvästelin joukon toimittajia -
ja katosi luolaan toiseen eristäytymiskokeeseen.
Siffre otti uuden vuosituhannen vastaan 900 metriä maanpinnan alapuolella -
samppanjan ja hanhenmaksan kera.
Kukaan ei kertonut hänelle, että maanpäällisessä maailmassa -
oli jo tammikuun 4. päivä.
Tekstitys: Jerry Savolainen