Som lille kan en enkelt dag føles som en evighed.
Som teenager kan en enkelt sommer føles som en livstid.
Dine tyvere bliver ved.
Og lige pludselig er du blevet 40. Og derfra går det kun hurtigere.
Vores tid forvrænges også på mindre skalaer.
Du kender nok sætninger som:
"Tiden flyver, når du har det sjovt." "Tiden trækker ud, når man keder sig."
Undersøgelser viser, at marihuana kan gøre tiden langsommere,
og alkohol og kokain kan gøre den hurtigere.
Det kan musik også.
Ventemusikken kan føles som tortur.
-Tak, fordi du ventede. -Men tavshed…
…er værre.
Jeg var især interesseret i: "Hvorfor?"
Det er et godt spørgsmål.
Det virker som om, at tiden bare går,
men det kan også føles modsat.
Det føles som om, at den ene dag bare tager den anden.
Fra weekend til weekend, og jeg arbejder konstant.
Mine dage bliver, eller føles kortere. Og jeg ved ikke hvorfor.
Så hvorfor oplever vi tiden, som vi gør?
Og hvordan kan vi få kontrollen tilbage?
For at studere tiden skal vi rejse til det usædvanlige.
Og derefter vil en ny verden åbne sig.
Tid og rum.
Tænk, hvis vi kunne gøre tiden langsommere.
Eller fremskynde den.
Med hensyn til: "Hvad er tid?",
så er der ikke et enkelt svar.
I 1962 tog en ung geolog på ekspedition op i de franske alper.
Han havde et hold, men Michel Siffre, kun 23 år gammel,
var alene om den egentlige rejse.
Michel ville se, hvordan det ville være
at leve isoleret fra alle mennesker,
alle ure og selv solopgang og solnedgang,
ved at bo i en hule i to måneder.
Dette var et af de første studier
af menneskets søvncyklus…
NEUROFORSKER
…i mangel på ydre signaler om dagstidspunktet.
Som han beskrev det i et interview senere,
var det en eksistens hinsides tiden.
Jeg var hinsides tiden. Uden hints.
Intet fjernsyn, ingen radio. Intet.
Intet ur.
Du lever efter dit sind.
Hver gang Michel vågnede, spiste og sov,
ringede han til sine kolleger, der var ved huleindgangen.
Nogle gange var han kun vågen i seks timer,
hvorefter han lagde sig til at sove igen. Ellers kunne han blive oppe i 27 timer.
Men i gennemsnit fik han en søvncyklus på omkring 24 timer.
Det var en vigtig indsigt. Selvom han ikke fik signaler udefra,
havde hans krop styr på den.
Vores tidligste ure er inde i os.
De kaldes cirkadiske ure.
"Cirka" betyder omkring, og "disk" betyder dag,
for de fortæller tiden i en 24-timers cyklus.
Interessant nok har de fleste celler i vores krop et cirkadisk ur.
De laver specielle proteiner, specialiserede i at holde øje med tiden.
Når de når en grænse…
Det protein kan slukke for sin egen syntese.
Og så bliver de proteiner ødelagt,
og cellen går i gang igen.
Og den cyklus sker hver 24 timer.
Vores kroppe indeholder milliarder af disse små løkker.
Men der er et hovedur i menneskets hjerne, i hypothalamus,
i et område kaldet den suprachiasmatiske kerne.
Den styrer på mange måder
synkroniseringen af alle kroppens ure.
Alle pattedyr nogensinde
har et 24-timers internt ur.
Alle fugle, krybdyr,
fisk, og insekter.
Du behøver faktisk ikke en hjerne.
Planter har et cirkadisk ur, selv encellede bakterier.
Ifølge én teori blev celler for milliarder af år siden, da livet opstod første gang,
celler, der delte sig i løbet af dagen, beskadiget af solens uv-stråler.
Men de celler, der lærte at dele sig om natten, overlevede.
Med andre ord har det at kende tiden
måske været fundamentalt
for livets udvikling på Jorden.
Men cirkadiske ure er rimelig enkle.
De giver bare vores kropsfunktioner en fast rytme
og fortæller, hvornår vi blandt andet skal spise, sove, vågne.
Og det nulstilles hver dag.
Din evne til at holde styr på tiden, dag for dag, måned for måned,
år for år, er noget helt andet.
Den 14. september sagde Siffres hold, at han skulle komme tilbage,
så de kunne fortælle, at hans to måneder i hulen var ovre.
Siffre troede, det var en joke.
Han troede, det kun var den 20. august.
Hans krop havde holdt styr på dagene,
men hans sind havde mistet en hel måned.
Vi springer 60 år frem.
Godt nytår, 2020.
Og hele verden oplevede et slags isolationseksperiment.
Da Storbritannien lukkede ned, havde jeg en seks måneder gammel baby,
og jeg havde også et seksårigt og et otteårigt barn.
Og min oplevelse af tiden var, at 24 timer i døgnet var helt latterligt.
Tiden gik så langsomt for mig.
TIDSSPASSAGEN I ENGLAND
Jeg tænkte: "Er det et meget mere udbredt fænomen?"
Hun lavede en undersøgelse af næsten 700 mennesker i Storbritannien.
De fleste mennesker oplevede en væsentlig forvrængning af tiden.
81% af dem.
Og det var interessant nok jævnt fordelt.
Halvdelen oplevede, ligesom Ruth, at tiden gik langsomt,
og den anden halvdel følte, at tiden gik hurtigere.
Så generelt er det at kede sig, at være ked af det
og at være deprimeret koblet sammen med,
at tiden gik langsommere under corona.
Undersøgelser i andre lande har fundet lignende resultater.
I Frankrig, Italien, Argentina, og studier er i gang i Irak.
Så globalt ser det ud til, at vi oplever
en dyb forvrængning af tiden under coronavirus.
Vi ved, at pandemien vil få en ende, men der er så længe til,
at man nu overvejer, at det nu er her, du bor,
dette er dit liv, din virkelighed.
Scott Kelly var bedre forberedt end de fleste på den oplevelse.
I 2015 fløj han ud i rummet, og han var der i et år,
den længste bemandede mission i NASAs historie,
og han vendte tilbage til Jorden som en nationalhelt.
For at bo i en højteknologisk aluminiumsdåse i et år,
400 km over Jorden er lang tid.
Jeg forsøgte bevidst ikke at tælle de dage, jeg var i rummet,
for jeg vidste, at det ville blive irriterende over et helt år.
Men en dag nær afslutningen
sagde den russiske kosmonaut Mikhail Kornienko…
"Ved du, hvilken dag det er?"
Fra i dag har vi kun ti dage tilbage i rummet.
Så spurgte han dagligt indtil den sidste tilbageværende dag.
Han talte fra ti til nul.
Det gjorde mig lidt skør, for det ville jeg ikke.
Og du behøver ikke være astronaut,
eller overleve en pandemi,
for at vide, at stress kan trække ting i langdrag.
Følelser er noget, der kan forvrænge vores tidsfornemmelse.
De påvirker ikke vores cirkadiske ur,
men det lader til, at der er et andet ur i vores hjerne,
såsom et stopur, der bevidst har styr på tiden for os.
Men i dette tilfælde er stopuret ikke en maskine.
Det er mere som et menneske.
Når det keder sig eller er ensomt, så tæller det hvert eneste sekund.
Og når det er stresset, tæller det måske endda to gange.
Men når vi har travlt, er afslappede og sociale,
er vores sind optaget, og det glemmer at tælle,
og tiden føles som om, den flyver.
Den idé kan jeg godt lide, for det giver mening,
at vi har et slags ur-system i hjernen.
Men problemet med denne idé er,
at vi har haft svært ved at finde ud af, hvor uret er.
Vi har forsøgt at finde det,
haft folk i MR-scannere og bedt dem om at tælle tiden der passerer.
Og der er ikke et bestemt område, der lyser op.
Vores tidsfornemmelse lader til at være indlejret på tværs af hjernen.
Vi snakker om tidsfornemmelse,
men vi har ikke et organ, der har styr på tiden.
Vi kan hverken se, høre, lugte eller røre den.
Vi kan ikke direkte fornemme den.
Så på mange måder er vores tidsfornemmelse noget, hjernen har fundet på.
I århundreder antog vi, at tiden måtte være derude,
og at den gik, ligesom i vores hoveder.
Det er svært at forestille sig andet.
Men nu tror mange forskere,
at vi kun oplever en lille del af, hvad tid egentlig er.
Og at tidens virkelighed er noget meget større.
Noget mere i retning af rummet.
Vi tænker allerede på tid, som er den er et rum,
selvom det afhænger af din kultur, eller rettere din skrivetradition.
I Vesten bevæger tiden sig fra venstre til højre, som ord på en side.
I Israel er fortiden til højre og fremtiden til venstre,
for sådan skriver man på hebræisk. På kinesisk skriver man lodret,
så fortiden er øverst og fremtiden nederst.
Men overalt tænker vi, at tid har en retning,
som koordinater på et kort.
Det er som et gitter. Rummet har et gitter.
Der er så mange den vej, og der er så mange den anden vej,
og der er så mange, der går op. Så kan du tilføje tid.
Du er på denne position på dette tidspunkt og denne position på dette tidspunkt.
Så hvis rummet har tre dimensioner,
kan man se på tiden som den fjerde.
Fire dimensioner er svære at forestille sig.
Men sætter man dem sammen, har man rumtid.
Hvor rum og tid er vævet sammen
i et enkelt, elastisk stof.
Og det stof er overalt.
Stof og energi kan bøje rummet.
Og de kan endda bøje tiden.
Så på Jorden går tiden langsommere end ude i rummet.
Og tiden på Solen går endnu langsommere.
Og tiden går også langsommere ved meget høje hastigheder.
Det sker i så stor en skala, at vi små mennesker ikke kan mærke det.
Men i 1970'erne havde vi opfundet atomure,
der var præcise nok til at teste det.
Vi satte dem på et fly og fløj dem rundt i verden.
Og urene sagde,
at der var gået kortere tid.
Og hvis tiden går langsommere ved hurtigere hastigheder,
betyder det, at en person ville ældes langsommere.
Hvis du er en astronaut, der har fløjet meget rundt om Jorden,
mens din tvillingebror, som også er astronaut,
blev på Jorden.
Jeg er nu tre millisekunder yngre end ham.
Jeg plejede at være seks minutter yngre,
og nu er jeg seks minutter og tre millisekunder yngre,
så det er meget fedt.
Men hvis tiden er en dimension, ligesom rummet,
rejser det et ret stort spørgsmål.
Du kan tydeligvis bevæge dig til højre eller venstre i enhver retning.
Så hvorfor ikke op eller ned, eller senere og tidligere?
Det er et meget kompliceret og interessant spørgsmål.
Så vidt vi ved, kan man ikke bevæge sig bagud i tiden.
Men hvis alt rummet omkring os,
foran os og bag os, er lige så vikeligt, som hvor vi sidder,
så burde fortiden og fremtiden
være lige så ægte som nutiden.
Som om at alt allerede er optaget.
Det, der allerede er sket.
-Tiden flyver, når man morer sig. -Det, der ikke er sket.
Den bedste ferie er nytårsaften.
Man kan ikke sige, at det hele sker nu, for nu er kun i nuet.
Vi har ikke engang ordforrådet.
Men man kunne sige, at ligesom alt der sker nu, sker et sted,
kunne alt i fortiden og fremtiden ske
"når som helst."
En excentrisk ung mand, Albert Einstein,
fandt første gang på disse teorier i 1905.
Og 50 år senere,
da hans livslange kollega og nære ven, Michele Besso gik bort,
skrev Einstein et brev til sin familie.
"Nu er han borte fra denne mærkelige verden lidt før mig.
Det betyder intet.
Folk som os, der tror på fysik,
ved, at forskellen mellem fortid, nutid og fremtid
bare er en vedholdende illusion."
Denne idé om tid er svær at sluge af flere grunde.
Der er det lille problem omhandlende fri vilje.
Hvis fremtiden er bestemt,
så betyder det, at hvad enten vi gør, har vi ikke nogen medbestemmelse.
Optagelsen vidste alligevel, at det ville ske.
Det er rimelig nedslående.
Og selvom vi kan have ure ombord på fly, og bevise at tiden bliver forvrænget,
kan vi ikke sende flyene ind i fortiden eller fremtiden,
så vi kan aldrig bevise, at fortiden eller fremtiden er virkelig.
Vi kan nok næppe forestille os, hvad det betyder.
Mange videoer og dokumentarer har forsøgt at hjælpe på forståelsen
ved at bruge metaforer,
som en dvd eller en vinylplade, eller…
Et brød.
Men det er faktisk nytteløst at forsøge at forestille sig det.
Vi udviklede os fra de encellede organimser,
der lærte at kende dag fra nat.
Undervejs udviklede vi vores tidsfornemmelse,
for den hjalp også os med at overleve,
og det er det eneste indblik i tid, vi nogensinde vil få.
Og det er ikke bare ét indblik, for vi har også bevidsthed om fortiden.
Hvilket er noget helt andet.
På mange måder er hjernens hovedfunktion
at bruge fortiden til at forudse fremtiden.
Så den evolutionære fordel ved det, er selvfølgelig meget vigtig.
At genoverveje fortiden for at forestille sig fremtiden.
Sådan indså vi, at stjerner bevæger sig på forudsigelige måder.
Og udviklede ure og kalendere for at spore dem.
Det gjorde, at vi kunne organisere,
koordinere med hinanden
og opbygge civilisationer.
At kunne foretage en mental tidsrejse er det, der gør os til mennesker.
Og at tid er en sans, der kan forvrænges,
er på en måde en gave,
for vi kan fremskynde eller sænke den,
alt afhængigt af, hvordan vi bruger den.
Vi gennemsøger vores hukommelse, og jo flere minder vi har fra en periode,
jo længere føles den periode.
Michel Siffre følte, at han kun brugte en måned i hulen,
da han havde færre minder, der var værd at gemme.
Han sagde senere i et interview:
"Når du er omringet af natten, opfanger din hukommelse ikke tid.
Du glemmer."
Og når man bliver ældre og travlere og får en rutine,
kan man også glemme.
Alene emails kan holde dig beskæftiget for evigt.
Så den konstante gøren får tiden til at føles meget komprimeret.
Men for mange mennesker
føles barndommen som om, den varede længst.
Som barn lærer man mange nye ting.
Du lærer at socialisere og lege,
og du får en masse lærerig viden fra skolen.
Opfattelsen af, om det går hurtigt eller langsomt,
har noget at gøre med, hvad du bemærker.
Børn bemærker alt. De lever meget i nuet.
Og at have den proces, hvor alt er vigtigt,
giver dig følelsen af en længere periode, og alt er langsommere.
Faktisk viser undersøgelser, at det at være i naturen
får tiden til at gå langsommere.
At være social kan få tiden til at flyve afsted.
Noget, jeg ville have med i mit studie,
var det, der virkelig havde ændret sig i Storbritannien på grund af Covid.
At vi ikke kunne se venner og familie. Vi kunne ikke mødes i parken.
Så den mest interessante variabel, jeg også studerede,
var, hvor tilfredse de var med social interaktion,
for det var lige meget, hvor mange man boede med.
Det vigtige var, hvor socialt tilfreds du følte dig.
Og alle de festligheder, folk gik glip af under pandemien.
Dem, vi bruger til at markere årene, får måske tiden til at passere i nuet,
men de tvinger os også til at bemærke det forgangne
og skabe landemærker i vores minder.
Hvilket gør dem til en af de bedste måder at leve et langt liv på.
Fødselsdage er gode i rummet.
Den bedste ferie er nytårsaften,
for det er noget, som alle kulturer fejrer.
På den samme dag hvert år
samles hele verden for at fejre, at Jorden endnu en gang er kommet rundt om solen.
Vi tæller tidens konstante march fremad,
mens fremtiden bliver til nutiden,
og efter et flygtigt øjeblik i nuet…
…forsvinder ind i fortiden.
Den unge geolog Michel Siffre
var en 60-årig mand i 1999,
da han tog sit ur af med en bekendt gestus,
vinkede farvel til en masse journalister
og forsvandt ind i en hule til endnu et isolationseksperiment.
Siffre hilste på det nye årstusinde
omkring 915 meter under jorden,
med champagne og foie gras.
Og der var ingen til at fortælle ham, at i verden over jorden
var det allerede den 4. januar.
Tekster af: Mads Jensen