Pro malé dítě
může jediný den trvat věčně.
V pubertě se vám může zdát, že prožijete celý život
za jediné léto.
Po dvacítce se léta děsně táhnou.
A najednou nemůžete uvěřit, že je vám 40.
Pak už se tempo jen zrychluje.
Čas se pro nás mění i v malém měřítku.
Možná znáte fráze jako:
„Čas letí, když se bavíte.“ „Vůbec to neutíká, když se nudíte.“
Podle vědeckých studií může marihuana čas zpomalovat
a alkohol a kokain zrychlovat.
Hudba to umí taky.
Tahle hudba při čekání vás týrá každou vteřinou.
Děkujeme, že čekáte.
Ale ticho…
je horší.
Mě hlavně zajímalo proč.
To je skvělá otázka.
Zdá se, že čas utíká stejným, neúprosným tempem,
ale také nám to tak nepřijde.
Připadá nám, že dny pádí tryskem, strašně to letí.
Je to od víkendu k víkendu a mezitím pracujeme.
Dny mi ubíhají rychleji, přijde mi to tak.
A nevím proč.
Proč prožíváme čas právě takto?
A jak ho můžeme opět ovládat?
Abychom mohli studovat čas, musíme jít za hranice všedních dnů.
Když to uděláme, otevře se před námi úplně nová říše.
Čas a prostor.
Předpokládejme, že bychom mohli zpomalit čas.
Nebo ho zrychlit.
Na otázku „Co je čas?“
neexistuje jediná odpověď.
ČAS
V roce 1962
se mladý geolog vydal na výpravu do francouzských Alp.
Šel s týmem,
ale Michel Siffre, v pouhých 23 letech,
čelil opravdové cestě sám.
Michel chtěl vidět,
jaké by bylo žít daleko od lidí,
všech hodin a dokonce i východů a západů slunce,
tak zkusil žít dva měsíce v jeskyni.
Byla to jedna z prvních studií
lidského cyklu spánku a bdění
v nepřítomnosti vnějších signálů o denní době.
Jak později popsal v rozhovoru,
šlo o existenci mimo čas.
Byl jsem mimo čas, bez signálů o čase.
Žádná televize, rádio. Nic.
Žádné hodinky.
Žijete podle své mysli.
Pokaždé, když se vzbudil, najedl a šel spát,
zavolal kolegům, kteří byli u vchodu do jeskyně.
Někdy byl vzhůru jen šest hodin
a zase usnul.
Nebo zůstal vzhůru 27 hodin v kuse.
Ale průměrně se dostal do cyklu spánku a bdění,
který měl zhruba 24 hodin.
Byl to klíčový poznatek.
Aniž by měl nějaké signály ohledně denní doby,
jeho tělo vědělo.
Nejstarší hodiny…
máme ve svém nitru.
CIRKADIÁNNÍ HODINY
Říká se jim cirkadiánní hodiny.
„Circa“ znamená přibližně a „dian“ znamená den,
protože vnímají čas v rámci 24 hodin.
Je zajímavé,
že cirkadiánní hodiny má většina buněk v našem těle.
Vyrábějí speciální bílkoviny jen kvůli určování času.
Když dosáhnou určité hranice…
Ty bílkoviny svou syntézu ukončí.
Pak se ty bílkoviny zničí
a buňka ten proces spustí znovu.
Tento cyklus se opakuje každých 24 hodin.
Naše tělo obsahuje miliardy těchto malých smyček.
Ale v lidském mozku jsou hlavní hodiny, které se nachází v hypotalamu,
v oblasti zvané suprachiasmatické jádro.
To je v mnoha ohledech odpovědné
za synchronizaci všech ostatních hodin v našem těle.
Každý savec, kterého jsme kdy studovali, má 24hodinové vnitřní hodiny.
Každý pták,
plaz,
ryba
i hmyz.
Vlastně k tomu ani není třeba mozek.
Cirkadiánní hodiny mají i rostliny a dokonce i jednobuněčné bakterie.
Podle jedné teorie,
když se před miliardami let objevil první záblesk života,
buňky, které se dělily během dne,
byly poškozeny slunečními paprsky.
Ale buňky, které se naučily dělit v noci,
přežily.
Jinými slovy, přehled o čase
mohl být zásadní
pro vývoj života na Zemi.
Ale cirkadiánní hodiny jsou jednoduché.
Udávají jen našim tělesným funkcím rytmus
a říkají nám, kdy jíst, spát, budit se.
A pár dalších věcí.
A každý den se vyresetují.
Naše schopnost sledovat plynutí času,
den za dnem, měsíc po měsíci,
rok co rok,
je něco úplně jiného.
14. září Michela Siffra zavolal jeho tým,
aby mu řekl, že jeho dva měsíce v jeskyni skončily.
Siffre to považoval za vtip.
Podle jeho výpočtů bylo teprve 20. srpna.
Jeho tělo si dny pamatovalo dobře,
ale jeho mysl ztratila celý měsíc.
Přeskočíme o 60 let kupředu.
Šťastný nový rok 2020.
A celý svět zažil
takový izolační experiment.
Při prvním britském lockdownu jsem měla šestiměsíční miminko
a také šestileté a osmileté dítě.
A moje prožívání času bylo,
že je absurdní, že den má 24 hodin.
Čas se mi vlekl hrozně pomalu.
Napadlo mě, jestli to není mnohem rozšířenější jev.
Tak provedla průzkum s téměř 700 lidmi po celé Británii.
Většina lidí prožívala výrazné zkreslení času.
Osmdesát jedna procent.
A co je zajímavé, rozdělení bylo téměř rovnoměrné.
Asi půlka měla stejně jako Ruth pocit, že se čas vleče,
a druhá polovina, že čas zrychlil.
Takže nuda, smutek
a deprese se obvykle pojí
se zpomalením plynutí času během koronaviru.
Studie z jiných zemí měly podobné výsledky.
Ve Francii, Itálii, Argentině a ještě probíhají nějaké v Iráku.
Takže to vypadá, že po celém světě
došlo za koronaviru k velké změně vnímání plynutí času.
Při pandemii víme, že jednou skončí, ale je to tak daleko,
že musíte myslet na to, že v tom žijete
a je to váš život, vaše realita.
Scott Kelly na to byl připraven lépe než většina lidí.
V roce 2015 odletěl do vesmíru
a zůstal tam celý rok,
na nejdelší misi v dějinách NASA,
a vrátil se na Zemi jako národní hrdina.
Protože rok strávený v supermoderní plechovce
400 kilometrů nad Zemí
je dlouhá doba.
Snažil jsem se nepočítat dny, kdy jsem byl ve vesmíru,
protože jsem věděl, že by mě to během toho roku začalo štvát.
Ale jednoho dne blízko ke konci
mu ruský kosmonaut Michail Kornienko řekl…
„Scotte, víš, co je za den?“
V den, kdy nám ve vesmíru zbývalo jen deset dní.
Poté se každý den ptal, kolik dní nám zbývá.
Takže odpočítával od deseti k nule.
Lezlo mi to trochu na nervy, protože jsem to neplánoval.
Nemusíte být kosmonauti
nebo prožít pandemii,
abyste zjistili, že ve stresu se všechno vleče.
Je známo, že vnímání času zkreslují také emoce.
Neovlivňují naše cirkadiánní hodiny,
ale zdá se, že v mozku máme ještě jiné hodiny,
něco jako stopky, kterými vědomě sledujeme čas.
Ale stopky v tomto případě nejsou stroj.
Je to spíš člověk.
Když se nudí nebo je osamělý,
nutkavě počítá každou vteřinu.
A když je ve stresu, může každou počítat i dvakrát.
A na druhou stranu, když se nenudíme, jsme uvolnění a mezi lidmi,
naše mysl dělá jiné věci, spoustu vteřin nepočítá
a zdá se, že čas letí.
Tahle představa se mi líbí, protože dává smysl,
že máme v mozku nějaký systém podobný hodinám.
Ale s tímto pojetím je problém,
že jsme měli vážně potíže ty hodiny najít.
Snažili jsme se je najít,
posílali lidi na magnetickou rezonanci a chtěli, aby počítali čas.
Ale není žádná oblast, která se pokaždé rozsvítí.
Zdá se, že smysl pro čas
máme po celém mozku.
Takže mluvíme o vnímání času,
ale nemáme žádný orgán, který snímá čas.
Nevidíme ho, neslyšíme, necítíme ho, ani se ho nemůžeme dotknout.
Nemáme žádný přímý způsob, jak ho vnímat.
Takže v mnoha ohledech je naše vnímání času výtvorem,
konstruktem lidské mysli.
Po staletí jsme předpokládali,
že čas musí být někde venku
a odbíjet stejně jako v naší hlavě.
Je těžké si představit jinou možnost.
Ale dnes mnozí vědci věří,
že zažíváme jen malý kousek toho,
čím je ve skutečnosti čas.
A že realita času
je něco mnohem většího.
Spíš něco jako
vesmír.
Čas už si představujeme jako prostor,
i když to záleží na vaší kultuře,
nebo spíš na tradici psaní.
Podle lidí ze Západu plyne čas zleva doprava,
jako slova na stránce.
V Izraeli je minulost napravo a budoucnost nalevo,
protože takhle se píše hebrejsky.
V čínštině se píše svisle,
proto je minulost nahoře a budoucnost dole.
Ale všude si myslíme, že čas má směr,
jako souřadnice na mapě.
Je to jako mřížka, ano? Dáte si přes prostor mřížku.
A máte na ní spoustu značek tímhle směrem, pak tímhle
a spoustu nahoru. Pak můžete přidat čas.
V jeden čas jste na mřížce tady
a tamhle v jiný.
Takže pokud má prostor tři dimenze,
můžeme čas považovat za čtvrtou.
Je těžké si představit čtyři dimenze. A čas je zvláštní.
Ale když ty čtyři dimenze dáte dohromady, máte časoprostor.
Tam, kde je prostor a čas
společně vetkaný do jedné pružné látky.
A ta látka má všude kazy.
Hmota a energie mohou ohýbat prostor.
A mohou dokonce ohýbat i čas.
Takže na Zemi čas běží trochu pomaleji než ve vesmíru.
A na Slunci
běží čas ještě pomaleji.
Čas se zpomaluje
i při vysoké rychlosti.
To vše se děje v příliš velkém měřítku, které my, mrňaví lidé,
nevnímáme.
Ale v 70. letech
jsme vynalezli atomové hodiny,
které byly natolik přesné, aby to otestovaly.
Dali jsme je do letadla a obletěli s nimi svět.
A jistě,
podle těchto hodin uběhlo méně času.
A jestliže při vyšší rychlosti plyne čas pomaleji,
znamená to, že člověk také stárne pomaleji.
Například pokud jste kosmonaut,
který strávil mnoho času na oběžné dráze kolem Země,
a vaše dvojče, které je také kosmonaut,
zůstalo na zemi.
Jsem nyní asi o tři milisekundy mladší
než on.
Býval jsem asi o šest minut mladší
a teď jsem mladší o šest minut a tři milisekundy,
což je asi fakt výhoda.
Ale pokud je čas dimenze stejně jako prostor,
vyvolává to obrovskou otázku.
Můžeme se pohybovat doprava nebo doleva v jakémkoli prostorovém směru.
Tak proč se nelze pohybovat nahoru a dolů v čase,
nebo do pozdější a dřívější doby?
To je velmi složitá a zajímavá otázka.
Pokud je nám známo, není možné se vrátit v čase.
Ale pokud je veškerý prostor kolem nás,
vpředu i vzadu,
stejně skutečný jako místo, kde sedíme,
pak by minulost a budoucnost
měly být stejně skutečné jako současnost.
Jako by už byly zaznamenány.
To, co už se stalo.
Čas letí, když se bavíte.
To, co se ještě nestalo.
Nejlepší svátek je Silvestr.
Nedá se říct, že se něco děje teď,
protože teď je pouze teď.
Ani nevíme, jaké výrazy použít.
Ale můžeme říct,
že stejně jako vše, co se děje teď, se děje někde,
všechno v minulosti a budoucnosti by se mohlo dít
„někdykde.“
Výstřední mladý muž
Albert Einstein
s těmito teoriemi přišel už v roce 1905.
A o 50 let později,
když jeho celoživotní spolupracovník a blízký přítel
Michele Besso zemřel,
Einstein napsal jeho rodině dopis.
„Nyní odešel z tohoto podivného světa,
chvilku přede mnou.
To nic neznamená
Lidé jako my, kteří věří ve fyziku,
vědí, že rozdíl mezi minulostí, přítomností a budoucností
je jen tvrdohlavě přetrvávající iluze.“
Tuto představu o čase
je těžké přijmout, a to z několika důvodů.
Zaprvé je tu drobný problém se svobodnou vůlí.
Pokud už je budoucnost napsaná,
znamená to, že ať děláme, co děláme,
není to na nás.
Ten záznam stejně věděl, že se to stane.
Což je poněkud deprimující.
A i když můžeme dát hodiny do letadla
a dokázat, že čas se zkresluje,
nemůžeme to letadlo poslat do minulosti nebo budoucnosti,
takže nikdy nedokážeme,
že minulost nebo budoucnost jsou skutečné.
Vlastně si ani neumíme představit, co to znamená.
Hodně filmů a dokumentů se nám to snažilo vysvětlit
pomocí různých metafor,
třeba s dvd,
s vinylovou deskou nebo…
Bochník chleba.
Ale je vlastně docela zbytečné si to představovat.
Vyvinuli jsme se z jednobuněčných organismů,
které se naučily rozlišovat den a noc.
Přitom jsme si vytvořili svůj konkrétní smysl pro čas,
protože nám také pomáhal přežít
a je to jediný náhled na čas, který máme.
Ale nenahlížíme jen jedním způsobem,
protože si také uvědomujeme minulost.
Což je úplně jiné vnímání času.
V mnoha ohledech je hlavní funkcí mozku
používat minulost
k předpovídání budoucnosti.
Tato evoluční výhoda
je samozřejmě velmi užitečná.
Návrat do minulosti, abychom si představili budoucnost.
Tak jsme si poprvé uvědomili, že pohyb hvězd na obloze je předvídatelný.
A vyvinuli hodiny a kalendáře, abychom je sledovali.
Umožnilo nám to se organizovat,
sladit se s druhými
a budovat civilizace.
Díky schopnosti mentálního cestování v čase jsou Homo sapiens sapien.
A to, že čas je smysl, který se snadno pokřiví,
je určitým způsobem dar,
protože máme moc ho zrychlit nebo zpomalit
podle toho, jak ho chceme strávit.
Hledáme v paměti
a čím víc vzpomínek na určité období máme,
tím delší si myslíme, že ta doba byla.
Michel Siffre měl pocit,
že v té jeskyni strávil jen měsíc,
protože měl méně vzpomínek, které stály za uložení.
V jednom rozhovoru pak řekl,
že když jsme obklopeni nocí, paměť nezachycuje čas.
Zapomínáme.
A jak stárneme, máme víc práce a vytvoříme si rutinu,
můžeme zapomínat.
Jen vyřizování e-mailů trvá věčnost.
A všechno tohle bum, bum
způsobuje, že nám přijde, že se čas zhušťuje.
Ale mnoho lidí má pocit,
že nejdelší jim připadalo dětství.
Jako děti se učíme spoustu nových dovedností.
Učíme se socializovat a hrát si,
nosíme si ze školy spoustu znalostí.
Podle mě čas vnímáme rychle nebo pomalu také podle toho,
čeho si všímáme.
Děti si všímají všeho. Hodně žijí přítomností.
A ten proces, kdy se počítá každý okamžik,
nám dává pocit delší doby, kdy se vše zpomaluje.
Podle vědeckých studií dokonce pouhý pobyt v přírodě způsobuje,
že nám čas ubíhá pomaleji.
Mezi lidmi nám naopak čas může letět.
Jedna z věcí, kterou jsem chtěla ve své studii zachytit,
bylo něco, co se v Británii následkem covidu opravdu změnilo.
Nemohli jsme se stýkat s přáteli a rodinou.
Nemohli jsme se setkávat v parku.
Takže nejzajímavější proměnnou, kterou jsem zkoumala,
byla spokojenost se společenskými kontakty,
protože nebylo důležité, s kolika lidmi žijete.
Důležité bylo, jak jste se cítili společensky spokojení.
A všechny ty oslavy, o které lidé při pandemii přišli.
Ty, které používáme k označování let,
mohou způsobit, že v tu chvíli čas letí,
ale také nás nutí, abychom si všímali plynutí času
a vytvořili si ve vzpomínkách mezníky.
Jsou jedním z nejlepších způsobů,
jak můžeme vzpomínat na dlouhý život.
Narozeniny jsou ve vesmíru skvělé.
Myslím, že nejlepší svátek je Silvestr,
protože Nový rok se slaví ve všech kulturách.
Každý rok ve stejný den
se celý svět spojí
a slaví, že naše planeta opět oběhla kolem Slunce.
Počítá pravidelné odbíjení času,
když se budoucnost vrhá do přítomnosti,
a po prchavé chvilce přítomnosti…
zmizí do minulosti.
Ten mladý geolog Michel Siffre
byl v roce 1999 60letý muž,
když se známým gestem sundal hodinky,
zamával na rozloučenou davu novinářů,
a zmizel v jeskyni za dalším izolačním experimentem.
Siffre přivítal nové tisíciletí
asi 900 metrů pod zemí
šampaňským a foie gras.
A nikdo mu neřekl, že ve světě nad zemí
je už 4. ledna.
Překlad titulků: Zdenka Slezáková