Kad ste dijete,
jedan dan može trajati vječno.
Kao tinejdžer možete cijeli život proživjeti
za jedno ljeto.
Dvadesete traju unedogled.
A onda odjednom ne možete vjerovati da imate 40 godina.
Tempo tad ubrzava.
Vrijeme nam se iskrivljuje i u kraćim razdobljima.
Možda ste čuli da vrijeme leti kad se zabavljate ili stoji kad se dosađujete.
Istraživanja su otkrila da marihuana može usporiti vrijeme,
a alkohol i kokain ubrzati.
I glazba to može.
Glazba dok ste na čekanju svaku sekundu čini mučenjem.
Hvala na čekanju.
Ali tišina je…
još gora.
Posebno me zanimalo zašto.
Sjajno pitanje.
Čini se da vrijeme neumoljivo prolazi,
ali nemamo takav osjećaj.
Čini nam se da dani jako brzo prolaze.
Od vikenda do vikenda i svašta se događa.
Čini se da mi dani prolaze brže.
Ne znam zašto.
Zašto ovako doživljavamo vrijeme?
Kako možemo preuzeti malo kontrole?
Da bismo proučavali vrijeme, moramo napustiti obično.
Onda ćemo otvoriti posve novo područje.
Vrijeme i prostor.
Pretpostavimo da možemo usporiti vrijeme.
Ili ga ubrzati.
Na pitanje „Što je vrijeme?”
ne postoji jedinstven odgovor.
VRIJEME
Godine 1962.
mladi je geolog pošao na ekspediciju u francuske Alpe.
Otišao je s ekipom, ali 23-godišnji Michel Siffre
s pravim se putovanjem suočio sam.
Michel je htio vidjeti kako će biti
živjeti daleko od svih ljudi,
svih satova, čak i izlaska i zalaska Sunca,
dva mjeseca u špilji.
Bila je to jedna od prvih studija
ljudskog ciklusa spavanja i buđenja
bez vanjskih signala o dobu dana.
Kao što je poslije opisao,
bilo je to postojanje izvan vremena.
Bio sam bez znakova vremena.
Bez televizije, radija. Bez ičega.
Bez sata.
Živiš slušajući svoj um.
Kad bi se probudio, jeo i išao spavati,
nazvao bi svoje kolege na ulazu u špilju.
Katkad bi bio budan samo šest sati pa opet otišao spavati.
Ili bi ostajao budan 27 sati u komadu.
No u prosjeku je njegov ciklus spavanja i buđenja
trajao oko 24 sata.
Važna spoznaja.
Daleko od vanjskih znakova o dobu dana,
njegovo ga je tijelo pratilo.
Naši najstariji satovi nalaze se u nama.
Zovu se cirkadijalni satovi.
„Circa“ znači otprilike, a „dies“ dan
jer pokazuju vrijeme na skali od 24 sata.
Zanimljivo je
što većina stanica u našem tijelu ima cirkadijalni sat.
Stvaraju posebne proteine za određivanje vremena.
Na određenoj granici…
Taj protein može isključiti sintezu samog sebe.
Ti se proteini zatim unište
i stanica opet proradi.
Taj se ciklus događa svaka 24 sata.
Naša tijela sadrže milijarde tih sitnih petlji.
Ali u mozgu postoji glavni sat. Smješten je u hipotalamusu,
u području koje se zove suprahijazmatična jezgra.
Ona je zadužena
za usklađivanje svih drugih satova u našem tijelu.
Svaki sisavac ikad proučavan ima 24-satni unutarnji sat.
Svaka ptica
i gmaz,
i riba,
i kukac.
Zapravo, mozak vam i ne treba.
Biljke imaju cirkadijalni sat, čak i jednostanične bakterije.
Prema jednoj teoriji,
prije milijarda godina, kad se pojavio prvi tračak života,
stanice koje su se dijelile po danu oštećivale su Sunčeve zrake.
No stanice koje su se naučile dijeliti noću preživjele su.
Drugim riječima, praćenje vremena
možda je bilo ključno
za razvoj života na Zemlji.
Cirkadijalni su satovi jednostavni.
Samo održavaju ritam naših tjelesnih funkcija:
hranjenje, spavanje, buđenje.
Između ostalog.
Resetiraju se svaki dan.
Vaša sposobnost da pratite kako vrijeme prolazi,
iz dana u dan, iz mjeseca u mjesec,
iz godine u godinu,
nešto je posve drugo.
Dana 14. rujna ekipa Michela Siffrea nazvala ga je
i rekla mu da su njegova dva mjeseca u špilji prošla.
Siffre je mislio da se šale.
Po njegovoj procjeni bio je 20. kolovoza.
Tijelo mu je prilično dobro pratilo dane,
ali um je izgubio cijeli mjesec.
Šezdeset godina poslije…
Sretna nova 2020.
…cijeli je svijet iskusio
eksperiment izolacije.
Kad se Velika Britanija zatvorila, imala sam šestomjesečnu bebu.
Imam i šestogodišnje i osmogodišnje dijete.
Bilo mi je apsurdno da dan ima 24 sata.
Vrijeme mi se vuklo.
Zanimalo me je li to mnogo rašireniji fenomen.
Provela je anketu među 700 ljudi diljem Velike Britanije.
Većini se vrijeme znatno poremetilo.
Njih 81 %.
Bilo je gotovo ravnomjerno podijeljeno.
Oko pola, poput Ruth, činilo se da se vrijeme vuče.
Drugoj je polovici vrijeme ubrzalo.
Općenito, dosada, tuga
i depresija povezani su
s usporavanjem protoka vremena tijekom koronavirusa.
Ovakve studije u drugim zemljama imaju slične rezultate.
U Francuskoj, Italiji, Argentini i trenutačno u Iraku.
Globalno, čini se
da smo tijekom koronavirusa iskusili znatan poremećaj protoka vremena.
Znamo da će pandemija jednom proći, ali kraj je toliko daleko
da morate shvatiti da je ovo sad vaš život, vaša stvarnost.
Scott Kelly bio je najspremniji za to iskustvo.
Odletio je u svemir 2015.
i ostao ondje cijelu godinu
u najdužoj misiji s ljudskom posadom,
a na Zemlju se vratio kao nacionalni junak.
Zato što je godina života u visokotehnološkoj limenci
400 kilometara iznad Zemlje
jako dugo.
Nastojao sam ne brojiti dane dok sam bio u svemiru
jer sam znao da će me početi živcirati.
Ali jednog dana pri kraju
ruski kozmonaut Mihail Kornienko pitao ga je…
„Scotte, znaš li koji je dan?“
Dan kad nam je preostalo samo deset dana u svemiru.
Svaki idući dan pitao je koliko nam je dana ostalo.
Odbrojavao je od deset do nule.
Izluđivalo me jer to nije bilo dio mog plana.
Ne morate biti astronaut
ili preživjeti pandemiju
da biste znali kako stres
može razvući trajanje događaja.
Znamo da emocije iskrivljuju naše poimanje vremena.
Ne utječe na naše cirkadijalne satove,
ali čini se da u našem mozgu postoji drukčiji sat,
sličan štoperici koja svjesno prati vrijeme.
Samo što ova štoperica nije uređaj.
Sličnija je čovjeku.
Kad joj je dosadno ili je usamljena, opsesivno broji svaki otkucaj.
Kad je pod stresom, neke broji dvaput.
S druge strane, kad smo zauzeti, opušteni i u društvu,
naš se um bavi drugim stvarima, pa preskočimo mnogo otkucaja
i vrijeme kao da proleti.
Sviđa mi se ta ideja.
Ima smisla da u mozgu imamo sustav nalik satu.
Problem je što se mučimo da otkrijemo lokaciju tog sata.
Pokušavali smo ga naći,
stavljali smo ljude u MR uređaje i tražili da prate vrijeme.
Ne postoji jedno područje koje stalno svijetli.
Čini se da je naš osjećaj za vrijeme ugrađen u cijeli naš mozak.
Govorimo o osjećaju za vrijeme,
ali nemamo organ koji detektira vrijeme.
Ne možemo ga vidjeti, čuti, nanjušiti ili dodirnuti.
Ne možemo ga izravno osjetiti.
Naš osjećaj za vrijeme
uvelike je konstrukt ljudskog uma.
Stoljećima smo pretpostavljali
da vrijeme mora biti negdje,
da otkucava, kao što postoji u našim glavama.
Teško je zamisliti drugu opciju.
Ali mnogi znanstvenici danas misle
da doživljavamo samo djelić onoga što je vrijeme zapravo.
I da je stvarnost vremena
nešto mnogo veće.
Nešto više poput svemira.
Vrijeme već djelomično smatramo prostorom.
Iako to ovisi o vašoj kulturi,
odnosno, tradiciji pisanja.
Na Zapadu vrijeme teče slijeva udesno,
poput riječi na stranici.
U Izraelu je prošlost zdesna, a budućnost slijeva
jer se tako piše hebrejski.
Na mandarinskom se piše okomito. Zato je prošlost gore, a budućnost dolje.
Ali sve kulture zamišljaju da vrijeme ima smjer,
poput koordinata na karti.
Postavljate mrežu u prostor.
Mreže mogu biti postavljene u raznim smjerovima.
Tomu pridružujete vrijeme. Nalazite se na tom i tom položaju
u tom i tom trenutku.
Ako prostor ima tri dimenzije,
vrijeme možete smatrati četvrtom.
Teško je zamisliti četiri dimenzije.
Ali te četiri dimenzije zajedno zovu se prostor-vrijeme.
Gdje su prostor i vrijeme utkani
u jedno, rastezljivo tkanje.
To je tkanje posvuda iskrivljeno.
Materija i energija mogu saviti prostor.
Još drastičnije, mogu saviti vrijeme.
Na Zemlji vrijeme otkucava sporije nego u svemiru.
Vrijeme na Suncu otkucava još sporije.
Vrijeme usporava
pri velikim brzinama.
Sve se ovo događa u velikim razmjerima koje mi sićušni ljudi ne možemo osjetiti.
Ali 1970-ih izumili smo atomske satove
dovoljno precizne da to ispitaju.
Stavili smo ih u avion i obletjeli svijet.
I naravno,
ti su satovi zabilježili da je prošlo manje vremena.
Ako vrijeme teče sporije pri većim brzinama,
to znači da bi i osoba sporije starila.
Recimo, ako ste astronaut koji juri oko Zemlje
dok je vaš brat blizanac, također astronaut,
na tlu.
Sad sam tri milisekunde mlađi
od njega.
Prije sam bio oko šest minuta mlađi,
a sad sam mlađi šest minuta i tri milisekunde.
Blago meni.
Ako je vrijeme dimenzija, kao prostor,
to nameće važno pitanje.
U bilo kojem prostoru možete se kretati desno ili lijevo.
Zašto se ne mogu pomaknuti gore ili dolje
u prošlost ili budućnost?
Ovo je vrlo komplicirano i zanimljivo pitanje.
Prema našim saznanjima, ne možemo se vratiti kroz vrijeme.
Ali ako je sav prostor oko nas,
naprijed i natrag,
stvaran kao mjesto gdje se nalazimo,
onda prošlost i budućnost
trebaju biti jednako stvarni kao sadašnjost.
Kao da je sve već snimljeno.
Ono što se već dogodilo.
-Vrijeme leti kad se zabavljaš. -Ono što se nije dogodilo.
Najbolji je blagdan Silvestrovo.
Ne možete reći da se sve odvija sada jer samo sada je sada.
Ne znamo ni koju da terminologiju rabimo.
Ali moglo bi se reći,
baš kao što se sve što se sada događa događa negdje,
sve u prošlosti i budućnosti možda se događa…
„nekad”.
Ekscentrični mladić Albert Einstein
smislio je te teorije davne 1905. godine.
Pedeset godina poslije,
kad je njegov suradnik i bliski prijatelj
Michele Besso umro,
Einstein je napisao pismo obitelji.
„Sad je napustio ovaj čudni svijet
malo prije mene.
To ništa ne znači.
Ljudi poput nas, koji vjeruju u fiziku,
znaju da je razlika između prošlosti, sadašnjosti i budućnosti
samo tvrdoglavo postojana iluzija.”
Takvu je koncepciju vremena
teško prihvatiti iz nekoliko razloga.
Prvo, mali je problem slobodna volja.
Ako je budućnost već napisana,
to znači da sve što radimo
ne ovisi o nama.
Snimka je znala da će se svejedno dogoditi.
To je prilično obeshrabrujuće.
Iako možemo staviti satove u avione
i dokazati da se vrijeme izvija,
ne možemo te avione poslati u prošlost ili budućnost,
tako da nikad nećemo moći dokazati da su prošlost ili budućnost stvarni.
Teško nam je i zamisliti što to znači.
Mnogo videa i dokumentaraca pokušalo nam je pomoći da to shvatimo
koristeći se raznim metaforama,
poput snimke na DVD-u
ili vinilne ploče, ili…
Štruca kruha.
Ali zapravo je beskorisno to zamišljati.
Razvili smo se od jednostaničnih organizama
koji su naučili razlikovati dan od noći.
Usput smo razvili poseban osjećaj za vrijeme
jer nam je i to pomoglo da preživimo.
To je jedini prozor u vrijeme koji ćemo imati.
Nije to samo jedan prozor
jer imamo i svijest o prošlosti.
Sasvim drukčije poimanje vremena.
U mnogočemu, glavna je funkcija mozga
da s pomoću prošlosti predviđa budućnost.
Evolucijska prednost toga je, naravno, vrlo značajna.
Prisjećanje prošlosti da bismo zamislili budućnost.
Tako smo prvi put shvatili da se zvijezde na nebu predvidljivo kreću.
Razvili smo satove i kalendare za praćenje.
To nam je omogućilo da se organiziramo,
uskladimo jedni s drugima
i gradimo civilizacije.
Homo sapiens sapien je zbog sposobnosti mentalnog putovanja kroz vrijeme.
Činjenica da se vrijeme lako može iskriviti
na neki je način dar
jer ga možemo ubrzati ili usporiti,
ovisno o tome kako ćemo ga trošiti.
Pretražujemo sjećanja.
Što se više sjećanja nakupi u nekom razdoblju,
mislimo da je to razdoblje dulje trajalo.
Michelu Siffreu
činilo se da je proveo samo mjesec u špilji
jer je imao manje sjećanja vrijednih pohrane.
U jednom je intervjuu rekao:
„Kad ste okruženi noći, vaše sjećanje ne bilježi vrijeme.
Zaboravljate.”
Kako postajete stariji, zauzetiji i stvarate rutinu,
i vi možete zaboraviti.
Samo će vas e-poruke zauvijek zaokupljati.
Zbog te navale
čini da se vrijeme jako stisnulo.
Ali mnogima se čini da je djetinjstvo najduže trajalo.
Kao dijete učite mnogo novih vještina.
Učite se družiti i igrati,
a u školi dobivate mnoga obrazovna znanja.
Mislim da percepcija brzog ili sporog kretanja
ima veze s onim što opažate.
Djeca sve opažaju. Žive u trenutku.
Proces u kojem je svaki trenutak važan
daje vam osjećaj da je dulje vremena sporije proteklo.
Istraživanja pokazuju da boravkom u prirodi
vrijeme prolazi sporije.
U društvu vrijeme može proletjeti.
Istraživanjem sam htjela vidjeti
što se u Velikoj Britaniji promijenilo zbog covida.
Nismo se mogli družiti s prijateljima i obitelji, ići u park.
Najzanimljivija varijabla koju sam proučavala
bila je koliko su zadovoljni društvenom interakcijom.
Nije bilo važno s koliko ljudi živite.
Važno je bilo koliku ste društvenu zadovoljštinu osjećali.
Ljudi su tijekom pandemije propustili brojne proslave.
One kojima označavamo godine
možda stvaraju dojam da vrijeme leti,
ali i prisiljavaju nas da primjećujemo prolazak vremena
i da stvaramo orijentire u sjećanjima.
To je jedan od najboljih načina
za dug život.
Rođendani u svemiru su super.
Najbolji je blagdan Silvestrovo.
Novu godinu slave sve kulture.
Na isti dan svake godine
cijeli svijet okuplja se
da obilježi još jedan okret Zemlje oko Sunca.
Broji otkucaje neumoljivog tijeka vremena
dok budućnost juri prema sadašnjosti
i nakon kratkog sadašnjeg trenutka…
nestaje u prošlosti.
Onaj mladi geolog Michel Siffre
imao je 60 godina 1999.,
kad je poznatom gestom skinuo sat,
mahnuo mnoštvu novinara
i nestao u špilji na još jedan eksperiment izolacije.
Siffre je novo tisućljeće dočekao
oko 900 m ispod zemlje
uz šampanjac i foie gras.
Nije bilo nikog da mu kaže da je u svijetu iznad zemlje
već bio 4. siječnja.
Prijevod titlova: Tomislav Šimunić