I 1983 blev der skrevet tv-historie, da Michael Jackson gjorde det her.
Det varede kun i 2,5 sekunder,
men det efterlod et permanent kulturelt præg.
Men tre årtier tidligere på Harlems Apollo Teater
gjorde Bill Bailey det samme. Det er en kendt historie.
Madonnas koreografi i sin video fra 1990, "Vogue",
gjorde det populært at posere til fester.
Men voguing havde længe været en undergrundskultur.
Efter Miley Cyrus rystede røven ved VMA i 2013,
blev twerking tilføjet til Oxfords ordbog.
Men rapperen Big Freedia rystede røven i sine videoer
dengang, Miley stadig troede på drengelus.
Denne video påbegyndte en af de største dansediller i 2017
og hjalp Charli D'Amelio med at blive TikTok-kendt.
Men en anden teenager, Jalaiah Harmon, opfandt The Renegade
flere uger tidligere.
Og bevægelserne i den dansesekvens går længere tilbage.
Inspireret af årtier af hip hop og afrikansk dans.
Socialdans er en gruppeting.
DANSEPROFESSOR
Sammen finder vi ud af, hvordan vi vil bevæge os.
Og det går hurtigere end nogensinde før.
-Hvad er de hotteste danse? -Der er "Up" af Cardi B.
Chris og jeg opfandt den dans.
-Den her. -"Corvette Corvette."
"Laffy Taffy."
Vi dansede til "Old Town Road", før den blev et hit.
-Ja. -Og sådan her.
Du føler den.
-"Lock it, lock it." -"Hit the Quan."
-Skub til væggen. -Ryst, klap.
Altså, "Ju Ju On".
Alle hits de sidste to år har haft en danseudfordring.
Millioner har udført alle disse danse, men dansediller kan generere mange penge.
I Charli D'Amelios dansevideoer
kan du se hende slappe af i et eksklusivt Dunkin-pyjamasæt
og posere med andre Dunkin-varer,
et af de mange mærker, der gerne vil nå ud til hendes mere end 117 millioner følgere
for op til flere hundrede tusind per opslag.
Og spillet Fortnite sælger bogstaveligt talt dansediller.
De penge, som folk giver for de tilføjelser,
udgør milliarder af dollars om året i profit.
Der er en meget tydelig ulighed…
KULTURSKRIBENT
…mellem de største spillere, der tjener penge på dansediller,
og alle andre.
Hvad gør en dans til en dille?
Og hvem burde få pengene?
Nogle frigjorte kvinder fandt frigørelse i Charleston.
Fra nu af er dans og sjov det samme for drengen og pigen.
Al Gore og jeg danser Macarena.
Alle danser Soulja Boy, alle danser Superman.
De vælger deres egen stil og giver alt.
Mennesker er rimelig svage dyr. Vi er ikke så hurtige.
Vi er ikke stærke, og vores hud er meget blød.
For rovdyr ligner vi et passende bytte.
Så ifølge en evolutionsteori lærte vi et trick.
Ved at stå sammen og bevæge os samlet
kan vi ligne et større dyr og skræmme rovdyr væk.
Med andre ord, vi har måske synkroniseret for at overleve.
Det er indprogrammeret.
Hvis to personer sidder i gyngestole,
begynder de ubevidst at gynge parallelt.
Og når vi bevæger os på samme måde, frigør kroppen endorfiner,
hvilket opmuntrer os til at gøre det mere for at skræmme fjender,
tilbede vores guder, fejre, sørge og samles i et fællesskab.
Men fremmede, der bevæger sig synkront?
Det er et ret nyt fænomen.
Dansediller har fantastiske livscyklusser, og der er forskellige dele.
TRIN 1
OPFINDELSE
Der er altid et slags originaire samfund,
der tænker: "Hvad hvis det var en dans?"
Og så bliver dansen delt, som regel lokalt.
Verdens måske første dansedille kom fra Østrigs bjerglandsbyer.
"Waltzen" på tysk betyder "at vende."
Og par snurrede rundt og bevægede sig sammen i en cirkel rundt i rummet.
Det var meget anderledes fra de populære danse hos Europas kongelige,
som var stive og svære, med detaljeret koreografi
ned til ens blik og bestemte ansigtsudtryk.
Mænd og kvinder holdt hinanden i armlængde,
men valsen var mere intim, løsere, hurtigere.
Kvinder løftede endda deres nederdele lidt op
og afslørede deres ankler.
Men selv en utrolig dans som denne kan ikke blive en dille…
…medmindre den bliver delt.
FORMIDLING
Ifølge en teori kan man takke Napoléon Bonaparte,
hvis hær pløjede gennem Europa i 1800-tallet og medbragte valsen.
Napoléon invaderede aldrig England, men det gjorde valsen.
Og så sejlede den over Atlanten til Amerika.
Men det er kun den halve rejse.
Så er der den del, og det er uundgåeligt,
at der er hadere.
TRIN 3
HADERNE
Den amerikanske udgave af Etikette for Damer fra 1840, sagde om valsen:
"Der er noget ved den tætte tilnærmelse,
i holdningerne og bevægelsen,
der ikke passer til kvindens delikate natur."
Andre advarede om "voldelige følelser",
"ophidselse", "nervøse symptomer"
og "gør mere skade på de unge end mange laster
som der prædikes imod."
Men…
Dansen kan ikke underkendes. Folk skal danse.
Det sidste trin.
GENEREL ACCEPT
Valsen varede i omkring to århundreder
og skabte nogle komponisters karrierer, såsom…
Johann Strauss.
…med sin hitsang, "Den blå Donau."
Flere har nok vugget , vajet og svinget til denne vals end til nogen anden.
Men i dag ville valsen have svært ved at blive en dille,
til dels fordi den ikke passer i en telefonskærm.
Den gængse joke om TikTok-danse er, at de ligner en, der dirigerer lufttrafik,
fordi de fokuserer så meget på overkroppen og har kantede bevægelser.
Så de kan være i rammen, og så er fokus på dit ansigt.
Spørger du Charli D'Amelio, vil hun sige, at ansigtsudtryk er nøglen
til en god video. Folk vil have den slags animerede udtryk.
De mest populære TikTokere ved, hvordan man bruger sit stanky face,
tungebiddet og "uh-uh!"-ansigtet,
mens man bevæger sig hurtigt.
Og en dansedilles livscyklus er også blevet hurtigere.
Først opfinder du en dans.
Jeg kedede mig en dag på vej hjem i bussen.
Jeg tænkte: "Det er en god sang. Jeg laver en dans til den."
Og så deler du den.
Måske lægger du den ud på Dubsmash, en TikTok-rival.
Dubsmash kom først.
Sorte kunstnere var alle på Dubsmash.
Og efter du har delt, så danser dine venner den.
Hvilket føles fedt. Og så, utroligt nok,
danser dine venners venner den.
En deler sin video på TikTok,
og pludselig danser en berømt TikToker din dans.
Du kan ikke tro det.
Og før du ved det, danser tusindvis af mennesker.
Min dans er lige gået viralt!
Andre store influencere springer med på trenden.
Og nu underviser YouTubere i, hvordan man danser den.
I mellemtiden er den berømte TikTokers følgere eksploderet,
og det giver en magt,
for nu kan pladeselskaberne se en potentiel ny popstjerne,
og et nationalt tv-show inviterer dem for at promovere sig selv.
Med os i studiet har vi Addison Rae.
Og for at demonstrere alle de sjove dansediller på TikTok, inklusive din.
Da min dans blev vist på Jimmy Fallon,
ser jeg Addison Rae danse den, og…
…jeg var chokeret, jeg tænkte: "Du godeste."
Jeg tænkte: "Wow, min dans er i fjernsynet."
Alle de her mennesker ser min dans.
Men det dårlige er, at de ikke ved, det er min og Myas dans.
Det Jimmy Fallon-afsnit fra 2021 krediterede ikke skaberne
af dansene, hvoraf de fleste var sorte teenagere.
Jeg satte mig og tænkte:
"Øv, bare det var mig, der dansede min egen dans."
Og den følelse er nærmest lige så gammel som selve dansedillerne.
For efter valsen kom de fleste dansediller ikke fra Europa.
De begyndte i det afroamerikanske lokalsamfund.
Da afroamerikanere blev slaver og fragtet til Amerika,
blev det forbudt at tromme. Så vi lærer at tromme på os selv.
Det er en almindelig Patting Juba.
Efter frigørelsen…
Det bliver grundlaget for Charleston.
…opkaldt efter den sydlige by, hvor den blev opfundet af sorte amerikanere
i deres første år med frihed.
Det bliver til en dans, hvor man kan udtrykke
en livlighed og forestille sig noget andet, som:
"Hvad hvis jeg boede i en storby? Hvordan ville jeg bevæge mig?"
Og så spredte den sig,
mange tror takket være en gruppe forældreløse, der havde et band
og optrådte med Charleston, når de spillede.
Da millioner af afroamerikanere flyttede nordpå, tog de dansen med
og ankom til New York, lige da natklubber blev stort,
hvor den blev omfavnet af unge, hvide mennesker
og foragtet af deres forældre.
Flere byer forbød den.
Læger advarede, at "Charleston-knæ" kunne forkorte dit liv,
at børn dansede sig selv til "fysiske vrag"
med "overanstrengte hjerter" og "et dusin andre lidelser."
Men dansen kunne ikke stoppes.
Den debuterede på Broadway i 1923
og er en af de første produktioner af sorte.
Og den amerikanske danser, Josephine Baker,
datidens Beyoncé, tog den med over hele Europa,
og publikum flokkedes til for at se den.
Charleston fangede 20'ernes ånd, og alle dansede den.
Det var lovende… Og jeg vil gøre det som en gestus.
Denne livskraft af en slags elektrificeret fremtid.
Charleston er noget, vi mindes, fra de brølende 20'ere.
Stilen, energien, dem der var der.
Men glemmer man den originale dans,
er det nemmere at glemme historien bag.
Og hele denne proces bliver mere kompliceret,
når én person kan få æren for en dansedille
ved at sprede den til millioner af mennesker.
Mine damer og herrer, Chubby Checker!
Min yndlingsdel i klippet er publikum.
De sidder i deres stole
og klapper på den forkerte takt
og ser mistænksomt på hinanden, som om de ikke er sikre på,
om de burde kunne lidt det og gøre det.
Showets vært, Dick Clark, havde bedt Chubby Checker om at indspille sangen.
Originalen havde været på R&B-hitlisten et par år forinden,
af Hank Ballard and the Midnighters.
Men det var Checkers version, der blev nummer et i USA to gange,
og som gik verden rundt.
Et par år tidligere havde Elvis' hofter skandaliseret nationen.
Og et par år senere ville ungdomskulturen blive radikaliseret.
Twist var sin tids dans,
sexet nok til at forfærde børns forældre, men ikke for meget.
Du kan sagtens lave Twist i Charleston, og sagtens lave Twist i Cakewalk.
Den er ikke sit eget.
Men det var hemmeligheden bag dens succes.
Den var super nem.
Du behøvede ikke at lære noget for at danse Twist.
Chubby Checker fulgte op med nemme danse som the Fly, Pony Time,
Let's Twist Again og i 1962, Limbo Rock. Og pladeselskaber fangede den.
Dansediller solgte plader. Nogle forsøgte at lære folk nye danse.
Men det er svært med stillbilleder.
Så de gjorde, hvad…
Johann Strauss.
…havde gjort to århundreder tidligere, og brugte en allerede populær dans.
"Do You Love Me" af The Contours havde to i et omkvæd.
ELSKER DU MIG
I can Mash Potato I can Mash Potato
I can do the Twist I can do the Twist
Og så blev dansediller mere funky.
Soul Train debutterede i 1971.
Det er noget helt andet.
Hver danser gør noget, der relaterer til det forrige,
men det er sit helt eget.
Soul Train var Amerikas første nationale program af og til sorte.
Man får lyst til at være med
til at danse og vise sine trin.
Det må jeg hellere lade være med.
Det blev det længst kørende tv-program i amerikansk historie,
og populariserede Funky Chicken,
popping, Robotten og selvfølgelig Soul Train Line.
Men selvom de danse kunne sælge plader,
var de ikke værdifulde i sig selv,
for man kunne ikke få ophavsret.
I en skelsættende sag
forsøgte nogen at få ophavsret til en telefonbog.
Og de sagde: "Du kan ikke få ophavsret til telefonbogen."
Men de kom med den udtalelse, at noget, der er mere kreativt,
burde kvalificere sig til ophavsret.
Sådan er virkeligheden ikke.
Den amerikanske ophavsret siger, at en dans skal være "koreografisk,"
som den påpeger har en eller flere af disse elementer:
"Rytmisk bevægelse arrangeret i en serie, der er sammenhængende og udtryksfuld,
som fortæller en historie til et publikum
af dygtige individer og hvor der er tilhørende musik."
Det gør næsten alle balletter.
Sammenlign det med Charleston,
der oprindeligt blev skabt i sociale omgivelser af amatører
for deres egen morskab.
Så ophavsretskontoret har ikke villet indregistrere,
hvad de anser som sociale danse.
Faktisk siger det amerikanske ophavsretskontor:
"Sociale danse og simple rutiner kan ikke registreres som særlige værker"
med eksempler som balsalsdans, folkedans og swingdans.
Men disse retningslinjer blev bestemt før MTV.
Musikvideoer som Michael Jacksons "Beat It" fra 1983 var en ny kunstform.
Faktisk forkyndes denne video som den første,
der parrer en popsang med en dans, der var udfordrende og original.
Det var begyndelsen på en ny æra, hvor folk kunne studere en dans,
som MC Hammers Hammer Dance.
Stop! Hammer time!
Humpty Dance.
Do the Humpty Hump Come and do the Humpty Hump
Madonnas version af voguing.
Vogue.
Og selvfølgelig Macarena.
Hey, Macarena
Og med YouTube kunne danse spredes nemmere end nogensinde før.
Folk dansede chicken noodle soup, Passinho,
og lærte hinanden at Dougie gennem 2000'erne.
Og så ødelagde Psys "Gangnam Style" YouTube.
Helt seriøst, den overskred det antal visninger, en video kunne have,
så de måtte ændre på sidens maksimale visninger.
Og så kom de sociale medier,
som Dubsmash og TikTok, hvor dansedillerne var endnu sværere.
Faktisk kaldes de "danseudfordringer".
Og de største diller kommer ikke længere fra musikere for at kunne sælge,
men fra fans, der kan tage en kunstners sang
og blive berømte og tjene penge ved at danse til den.
Og en dans som denne fremføres foran et slags publikum,
af folk, der er ret dygtige. Men det er stadig ikke klart, om de danse
kan registreres i ophavsretten.
Det er småt med retspraksis om koreografi.
Skaberne bag Fortnite-dansene
sagsøgte spillet, da de mener, at det profiterede på deres arbejde,
inklusive Alfonso Ribeiro, som du nok kender som Carlton.
Men en domstol i Californien sagde, at de skal registrere hos ophavsretten.
Og i Alfonsos sag sagde ophavsretten, at rutinen var for simpel.
Så den kvalificerede sig ikke.
Det er en af ironierne.
Hvis du forsøger at gøre noget imod Fortnite,
så har de ti advokater klar til at sagsøge, og true med at tage dit hus.
Selv Charleston er på Fortnite.
Fortnite burde skamme sig over at gøre det her, men det gør de ikke.
Men at danse ikke har tilhørt nogen har også ansporet til kreativitet.
Noget går helt klart tabt, hvis folk forsøger
at få ophavsret over dansetrin,
og du mister en kreativitet,
og man kan ikke genfortolke som før og tilføje sit eget.
Den sociale del af den sociale dans ville gå tabt.
Og mange af skaberne bag nutidens dansediller
vil ikke nødvendigvis have dem, der danser dem, til at betale for det.
De vil krediteres.
Der er enorme indtjeningsmuligheder for folk, der går viralt med disse danse.
Så at de ikke bliver krediteret skader skaberne bag disse værker.
I sommeren 2021 strejkede sorte TikTok'ere.
Det var umuligt at ignorere, hvor meget af nutidens dansekultur,
der afhænger af deres kreativitet.
Ved man, man ikke har opfundet dansen, så krediter skaberen.
Det er slet ikke så svært.
Men i det mindste
har kulturen omkring kreditering begyndt at vise tegn på forandring.
Hvis du er en populær influencer, og du danser nogens dans,
så er der en forventning om, at du
krediterer i beskrivelsen og tagger den oprindelige skaber.
Selv Fortnite er begyndt at tagge og kreditere skaberne af sine seneste danse.
Og segmentet i Jimmy Fallon med Addison Rae
gav øjeblikkeligt bagslag. Og så…
Jeg sad i bilen,
jeg kørte min bedstemor hen til noget, da jeg fik beskeden.
Jeg hoppede op og ned og sagde: "Mor, se!"
Jeg var spændt. Jeg tænkte: "Du godeste."
-Jeg var så glad. -Det må være en drøm.
Det er umuligt, at jeg skal på tv foran alle disse folk og udføre min dans.
Det var en form for undskyldning,
og de oprindelige skabere kunne vise Amerika deres egne trin.
Efter jeg var på Jimmy Fallon,
har jeg fået mange forskellige muligheder.
Jeg har fået meget støtte, mange følgere.
To berømte rappere fløj mig ud til Los Angeles for at lave en musikvideo.
Så det har jeg lavet.
Jeg er ret sikker på, det skete på grund af Jimmy Fallon.
Jeg håber at blive stor. Det skal jeg nok blive.
Jeg er her.
Dans er en mulighed for at drømme.
Og de drømme er noget, som afroamerikanere måske ikke har haft i vores historie.
Afroamerikanere blev nægtet adgang til det sociale liv,
men dansen gjorde noget andet muligt.
I dansen kan vi udtrykke vrede.
Vi kan udtrykke lyst.
Vi kan udtrykke en undring over en fremtid,
hvordan føles 50 år fra nu?
Jeg ved det, jeg gør det til en dans. Som om jeg er en robot.
Så kan jeg forestille mig en futuristisk mulighed.
Voguing blev født i 1980'erne, da farvede homoseksuelle lokalsamfund
forestillede sig en verden, hvor de kunne være modeller, kongelige, hvad som helst.
Moonwalken kommer fra tap-traditionen,
et kreativt svar til forbuddet mod at tromme under slaveriet.
Og twerking er et fundamentalt trin i mange vestafrikanske danse,
ofte danset i forbindelse med ceremonier, der fejrer livet.
Når danse ikke bliver krediteret, er det nemt at glemme,
at de er historiske artefakter, der er blevet formet af hver generation
og som definerer dem.
Vores forfædre synkroniserede måske, så vi kunne se stærkere ud.
Men undersøgelser viser, at dans gør os mere empatiske,
mere tålmodige, mere generøse og mindre fordomsfulde.
Den skaber det, som forskere kalder "spejling."
Personerne føler en form for samhørighed.
Dans er livet. Ikke?
Det er selve livet.
Jeg danser, fordi der føler jeg mig mest fri.
-Sådan taler og kommunikerer jeg. -Det gør mig menneskelig.
Det er den mest sårbare kommunikationsform.
Dans handler ikke kun om at finde en partner
eller at vise noget, man allerede kan.
Dans giver os også en mulighed for at dele, hvem vi tænker, vi vil være.
Tekster af: Mads Jensen