Det finns ett utseende som är trendigt
och man ser det så fort man öppnar SnapChat eller Instagram:
-Coca-Cola-kroppen. -Formad som en gitarr.
Många tänker på Instagram-kroppen som timglasformad.
Jag tycker att den snarare är skedformad.
Den kroppen paras ofta ihop med en viss typ av ansikte.
Stora läppar, rävögon.
En smal liten näsa.
Lite som Kylie Jenner och det gänget.
Jag tycker inte att Instagram-looken är verklighetsbaserad.
Det beror på vad man menar.
Och visst, en del av dem kanske har ändrats med hjälp av filter
eller appar som Facetune som kan finjustera ens bilder
genom att byta storlek, släta ut och ändra ansiktets struktur.
Det finns en massa små justeringar som vi har kunnat tillämpa på oss själva.
Och fler och fler som har den möjligheten
har velat skaffa sig det ansiktet i verkligheten.
Antalet plastikoperationer har nästan fördubblats på tio år.
De har blivit säkrare, billigare och mer förfinade.
Och patienterna som gör dem har blivit yngre och mer olika.
Vi rör oss mot en framtid där utseendet är nåt som går att ändra på.
Är det dåligt?
Och förändrar plastikkirurgin vårt sätt att se på oss själva?
Du kommer att vara en ny man när du är färdigläkt.
EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Ett smärtfritt stick leder till en ungdomskälla.
Men det finns inga garantier för en lyckad utgång.
Lite smärta får man räkna med.
Man vill se så bra ut som möjligt så länge som möjligt.
Det kvittar vad jag känner. Ansiktet förändras aldrig!
Allt vi gör för att se bra ut finns på ett spektrum.
I ena änden har vi sånt som att duscha, sminka sig eller färga håret.
Det har länge ansetts vara bra. Man framhäver sin naturliga skönhet.
När vi talar om skönhet, använder vi ett språk som mestadels bygger på moral.
"Du förtjänar det. Du är värd det."
"Sluta inte bry dig. Bli inte förslappad."
När nåt bemöts med skam, klander, beröm eller belöning, handlar det om moral.
I andra änden av spektrumet
har vi sånt som är farligare, smärtsammare och mer permanent.
Och det görs moraliska bedömningar om det också.
Ta The Swan, till exempel, en realityserie som tog USA med storm.
Serien utmanade medvetet gränserna och kallade sig…
Den mest säregna tävlingen nånsin.
Ett team av kirurger
och en kosmetisk tandläkare, en terapeut, en tränare och en livscoach
skapade svanar av människor som beskrev sig som fula ankungar
och lät dem sedan möta varann i en skönhetstävling.
Tittarna älskade det. De hade miljontals tittare varje vecka.
Men recensenterna reagerade med förskräckelse.
Serien kallades hemsk, löjeväckande, skadlig och motbjudande.
Till och med CNN:s Primetime tog upp den.
Ni gör dem inte fula eller ens medelmåttiga.
Ni klär upp dem och ger dem bröst.
Tyvärr var det en del som reagerade negativt på serien.
Cindy var med i första säsongen.
Jag börjar uppifrån.
Jag lyfte ögonbrynen.
Jag fick kindimplantat. Jag tog bort fett under ögonen.
Jag tog bort fett på kinderna, minskade hakan och gjorde ett litet ansiktslyft.
Bröstförstoring, bukplastik och fettsugning på insidan av låren.
Jag började fundera på plastikkirurgi efter mitt andra barn.
Min kropp förändrades mycket fysiskt.
Mina bröst var missformade efter amningen.
Hur mycket jag än tränade, blev jag inte av med bebismagen.
Men familjen var ung och hade inte råd med plastikkirurgi.
När The Swan sökte deltagare i radio,
visste jag att jag måste försöka.
-Hon ångrar ingenting. -Jag är nöjd med resultatet.
Jag blev paff. Jag hade en pyttemidja. Jag hade aldrig haft en midja förut.
Jag älskar näsan. Jag var så nöjd den dagen. Det är coolt.
När den säsongen sändes,
ansökte en halv miljon kvinnor om att få delta i nästa.
Fler människor än vad Island har invånare
var beredda att medverka i tv för att få operera sig.
I början av 2000-talet förändrades vår uppfattning om vad som är extremt.
Men egentligen hade hela spektrumet förflyttats gradvis i hundra år.
Första världskriget liknade inget människan varit med om tidigare.
Moderna vapen, stridsvagnar, maskingevär och giftgas dödade miljontals,
städer ödelades och kvar blev en generation skadade soldater
varav många hade vanställda ansikten efter skottskador.
Kirurger hade aldrig sett såna skador tidigare.
De var tvungna att vara kreativa.
De skapade näsor av brosk från revbenen, omformade käkben med benbitar från låren
och fyllde i ihåliga kinder med fett och vävnad från patienten.
Kirurger lade åratal på att hjälpa samma patienter,
för att få dem att se ut som förut.
Och om kroppen inte räckte till,
anlitade de konstnärer som skapade proteser.
Arbetet handlade inte bara om funktion, utan även om form.
En av den tidens kirurger är numera känd som den estetiska kirurgins fader.
Som Joseph skrev:
"Nån som helt enkelt vill se normal ut, som bara vill smälta in,
ska inte beskyllas för fåfänga." Han tog inte bara hand om skadade.
Joseph var jude, precis som många av hans patienter,
som ville att han skulle avlägsna etniska kännetecken
så att de kunde smälta in i ett samhälle som var fientligt mot dem.
Han hjälpte till att göra plastikkirurgin
till nåt man kunde göra av enbart estetiska skäl.
I mitten av 20-talet gick halva USA:s befolkning på bio varje vecka,
och många blivande stjärnor lät göra om sig för bioduken.
Deras ansikten var deras handelsvara.
Komikern Fanny Brice fixade en ny näsa,
och hjärtekrossaren Rudolph Valentino lät forma om sina öron.
År 1924
lanserade en tidning det som kan ha varit den första tävlingen inom plastikkirurgi.
Man sökte den mest alldagliga flickan i New York
för att vända hennes motgångar till framgångar.
En kvinna vid namn Jacqueline Naagel vann och det fungerade.
Hon fick ett filmkontrakt och flyttade till Kalifornien.
Och sedan dess
har plastikkirurgi blivit billigare, säkrare och mer tillgängligt.
Det finns fler kliniker av olika sorter.
Olika prislägen.
Det har blivit som andra tjänster. Det finns olika prisklasser.
Vad skiljer det vanemässiga från det extrema?
Är det tidsåtgången?
Är det om man gör det hemma eller om det krävs experthjälp?
Hänger det på riskerna och smärtan?
Oftast menar vi sånt som vi skulle vilja göra själva.
Är en pushup-behå extrem?
Eller tandställningar och hårborttagning med laser?
Att ta bort ett födelsemärke? Fettfrysning? Fillers? Botox?
Tills ganska nyligen såg man Botox som nåt galna kändisar gjorde,
att de injicerade gift i ansiktet.
Det har förändrats helt.
Före min tid fanns det en hel del stigma.
Nu upplever jag att det är mindre skuldkänslor och hemlighetsmakeri.
Innan jag fick barn hade jag former. I 20-årsåldern hade jag fina former.
Jag visade doktorn en önskebild, men det var jag när jag var yngre.
Jag började märka förändringar.
Ögonen såg lite tunga och trötta ut,
men jag kände mig inte trött.
Jag mådde bra, så det störde mig att jag såg trött ut.
Jag hade gynekomasti som barn.
När jag blev äldre gjorde jag en dubbel mastektomi,
då de tog bort bröstvävnad och fett.
Jag tror att om man ser bra ut, så blir livet enklare.
Jag lade ofta märke till kvinnor som gick förbi
och tänkte: "Hon är så vacker."
De hade alltid stora bröst.
Allas spektrum är olika.
Det beror på vem man är och vilken kultur man kommer ifrån.
För vissa är plastikoperationer rutin, en del av att bli vuxen.
I Sydkorea har en tredjedel av kvinnorna i 20-årsåldern gjort plastikkirurgi.
Det finns ett ord för operationer man gör för att bättra på karriärmöjligheterna.
Eller i Brasilien.
Det talas om rätten till skönhet
och om att alla har rätt till det.
Det är delvis tack vare den här mannen, Ivo Pitanguy,
en vida känd kirurg för de rika och berömda.
En lukrativ bransch. Han har köpt sig en egen ö.
Men han har också opererat fattiga gratis,
fått smeknamnet "plastikkirurgins påve" och ses som en nationalhjälte.
Här är han på karnevalen 1999, omgiven av ett hav av dansare
högst upp i sin egen, väl utarbetade paradvagn.
Pitanguy var en pionjär.
Han utvecklade tekniker för bukplastik som gömde ärren under bikinilinjen,
förespråkade mindre invasiva ansiktslyft
och tog fram det brasilianska rumplyftet.
Det är en procedur då man suger fett från andra ställen i kroppen,
vanligtvis låren eller magen, och injicerar den i rumpan.
På 80-talet publicerade Playboy Brazil en artikel
som kallade rumplyft en nationell passion.
Årtionden innan dess
var Martha Rocha, Brasiliens tävlande i 1954 års Miss Universum,
mer kurvig än genomsnittskvinnan på den scenen.
Miss Brasilien är en enastående kandidat när finalisterna utses.
Hon förlorade.
Det blev Miss USA.
Domarna tyckte att hennes höfter var för breda.
Vita kvinnor var rädda för stora rumpor. Jag minns det som en del av historien.
Och Sir Mix-A-Lots ökända låt.
Jag gillar stora rumpor, det är sant
Scenen i början fångar det perfekt.
Herregud. Becky, titta på hennes rumpa.
Kim Kardashian bidrog mycket till att göra det accepterat.
Hennes systrar hakade på i sinom tid.
Rumplyftet blev proceduren som växte klart snabbast.
Brasiliens kärlek för stora rumpor har blivit global.
Men om man läste artiklarna i Playboy
hittade man en mycket mörkare sida.
En sociolog hävdade att det kurviga idealet
kunde spåras tillbaka till slaveritidens kvinnor
som födde sina vita ägares barn,
vilket resulterade i estetiska experiment som undvek afrikanska överdrifter.
Med andra ord: en svart kvinnas rumpa på en kropp som i övrigt såg vit ut.
Besattheten kring stora rumpor är utan tvekan appropriativ,
och den gör att svarta kvinnor som inte har den kroppstypen
på nåt vis ses som mindre svarta eller mindre attraktiva som svarta.
Håll tummarna.
Jag såg min pojkväns flöde på sociala medier
och vilken typ av bilder han gillade.
Jag såg inte ut så. Jag hade inte den kroppstypen.
Jag tänkte: "Det här är ett sätt att ordna det."
Och: "Varför inte fixa det jag ogillar?"
Nu är operationen över.
Lite smärta, visst. Men vad är skönhet utan smärta?
Vad är skönhet utan smärta?
Sen har vi Instagram-ansiktet,
som är en hopslagning av drag från olika etniciteter.
De sneda rävögonen och de stora, fylliga läpparna
har hånats i rasistiska karikatyrer i århundraden,
och nu betalar folk för dem.
Huden vid tinningen dras tillbaka med självupplösande tråd
och läpparna fylls med filler.
Nu kan fler människor eftersträva en kroppstyp
som är kraftigt påverkad av teknologi, sociala medier och underhållning,
och förväntningarna på hur man ska se ut,
för nu vet vi hur vi kan se ut med tanke på möjligheterna,
blir allt snävare. Öppningen blir allt mindre.
Det som är normalt sammanstrålar och blir allt snävare.
Det är nytt. Så har det inte varit förut. Ta kroppshår till exempel.
Om man backar lite i västvärlden, så är det mer av en social norm.
En del rakade sig, andra inte.
Den ikoniska skönheten Sophia Loren lät ofta bli.
Men sen blev hårlöshet standard.
Vi har normaliserat den hårlösa kroppen i hela världen.
Vi glömmer att det inte är nåt naturligt.
Det blir en ond cirkel.
När vi anpassar oss efter skönhetsidealen förstärker vi dem samtidigt.
Då flyttas perfektionen ännu längre utom räckhåll.
Under uppväxten var jag besatt av Victoria's Secret Angels.
Jag tänkte: "Oj, titta på dem." Jag ville också se ut så.
Det är klart att jag undrar.
Om Victoria's Secret inte hade funnits och jag inte hade sett visningarna…
Hade jag ändå varit besatt av tuttar? Hade jag ändå velat operera mina?
Dagens skönhetsideal formas av plastikkirurgin,
vilket innebär att den är svårare att uppnå utan kirurgi.
Det som en gång var extremt har blivit en vanesak.
Och vid nåt tillfälle kan det vanemässiga börja kännas som ett krav.
Det är som med allt annat. Om alla färgar håret
och du bara har vitt hår, hör du till de som sticker ut?
Ja.
Och de flesta anser att hårfärg är mindre extremt än operationer.
Särskilt en operation som rumplyft.
Risken är att man injicerar fettet på fel plats,
så att det hamnar i blodomloppet, klumpas ihop
och blockerar artärer i hjärnan eller lungorna,
vilket leder till infektion, stroke eller död.
Det är nåt märkligt med det.
Det är mycket skadliga och riskabla tekniker,
men vi ser fördelarna med dem.
Det är begränsande samtidigt som det skänker en glädje.
Forskarna har försökt mäta fördelarna med plastikkirurgi,
med blandat resultat.
En sammanställning av de bästa studierna
visar att den generellt sett tycks förbättra livskvaliteten.
Hur mycket beror på operationen.
Plastikkirurgin gör livet enklare för en del människor.
För en del är det ett sätt att befästa sin könsidentitet.
Jag har gjort ett pannlyft och fixat konturen över ögonen.
Jag har också opererat näsan och hakan.
Kirurgin hjälper en att bli kvinnan man vill vara, men det är också mer än så.
Ju bättre jag passerar som ciskvinna,
desto tryggare är det för mig att vara ute och leva ett vanligt liv.
Vi måste sluta koppla ihop vårt värde som människor
och vår självkänsla med godtyckliga ideal.
Jag brukar säga att jag inte arbetar med att göra folk snyggare,
utan med att hjälpa folk att må bättre.
Jag är mer öppen mot andra nu, mot att träffa nya människor.
Jag har fått fler vänner, tror jag.
Det är för att jag mår bättre i mig själv. Jag känner mig starkare.
Det är befriande, för jag vet
att det blir bättre för varje dag.
Jag kommer att bli tusen gånger mer självsäker än jag nånsin varit.
Jag fick bättre självförtroende på alla fronter.
På individnivå kan det vara både förtryckande och stärkande.
På samhällsnivå, när vi funderar på om det är bra för mänskligheten,
ska vi helst leva i en värld
där vi inte behöver skära i oss för att vara vårt bästa jag.
Vad gäller min dotter,
så var det svårt att berätta vad jag skulle göra idag.
Jag visste inte hur jag skulle förklara det
utan att säga: "Mina tuttar är fejk. Jag har förstorat dem."
Hur förklarar jag det för henne?
Och jag vill inte få henne att tro att man måste ha stora tuttar för att vara fin,
för då kommer hon att bära det med sig.
"Om mina tuttar inte ser ut så när jag blir stor, så måste jag fixa det."
Om vi fick se gamla tuttar, hängtuttar och ammande tuttar
på varenda busshållplats,
skulle vi snart sluta se normala tuttar som fasta och runda.
Samtalet borde inte handla om huruvida plastikkirurgi i sig är bra eller dåligt,
utan om vad det innebär att leva med en marginaliserad kropp,
och varför åtråvärdheten spelar en så stor roll.
Undertexter: Love Waurio