Det er et utseende som er veldig populært,
og du ser det hver gang du åpner Snapchat eller Instagram.
Coca-Cola-kroppen. Formet som en gitar.
Mange mener at Instagram-kroppen er et timeglass.
Jeg mener at den er formet som en skje.
Den kroppen blir forbundet med en bestemt type ansikt.
Store lepper, katteøyne. En smal, liten nese.
Som Kylie Jenner og den gruppen.
Instagram-utseendet er ikke ekte.
Det kommer an på hva du mener med ekte.
Det er nok sant at noen av ansiktene er endret
med filter og apper som Facetune,
hvor du kan finjustere bildene dine,
endre størrelse, jevne ut og endre ansiktsstrukturen.
Det er mange små endringer vi kan gjøre på oss selv.
Flere og flere med muligheten til å oppnå dem,
begynner å endre på ansiktet i det virkelige liv.
Antall kosmetiske prosedyrer er nesten doblet det siste tiåret.
De har blitt tryggere, billigere og mer sofistikerte.
Pasientene som gjør dem, har blitt yngre og mer mangfoldige.
Det føles som vi går mot en fremtid hvor vi enkelt kan endre på utseendet.
Er det så ille?
Endrer plastisk kirurgi måten vi ser oss selv på?
Du blir som en ny mann når helbredelsen er over.
EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
En ungdomskilde i enden av en relativt smertefri sprøyte.
Det er ingen garanti for at alt blir bra.
De må forvente litt smerte.
Det handler om å se så bra ut som mulig, så lenge som mulig.
Samme hva jeg føler, er uttrykket det samme!
PLASTISK KIRURGI
Det vi gjør for å se bra ut finnes på et spekter.
I den ene enden har vi ting som å dusje,
bruke sminke, farge håret.
Det har lenge vært ansett som bra å fremheve din naturlige skjønnhet.
Når man ser på skjønnhetens språk,
er skjønnhetsprat moralsk prat. Moralen råder overalt.
"Du fortjener det. Du er verdt det."
"Ikke la deg selv forfalle. Det trengs ikke."
Når du får servert skam, skyld, ros, belønning,
så er det en moralsk påstand.
I den andre enden av spekteret er det mer risikabelt, vondt og permanent.
Folk dømmer det også.
Se på The Swan, et realityshow fra 2004 som skapte stor ståhei i USA.
De visste at grensene ble tøyd og kalte seg selv:
Det mest uvanlige konkurransen noensinne.
Et team av kirurger,
en kosmetisk tannlege, terapeut, trener og livscoach
forvandlet selvproklamerte stygge andunger til svaner,
og satte dem opp mot hverandre i en skjønnhetskonkurranse.
Seerne elsket det. Millioner så på hver uke.
Kritikerne reagerte med en nesten universal avsky.
De kalte det grusomt, latterlig, sårende og frastøtende.
Det ble tatt opp på CNN Primetime.
Du gjør dem ikke stygge eller middelmådige.
Du kler dem opp og gir dem bryster.
Dessverre reagerte noen negativt på showet.
Cindy var med i første sesong.
Jeg starter øverst.
Jeg tok øyenbrynsløft.
Jeg fikk kinnimplantater og fjernet fett under øynene.
Jeg tok fettputereduksjon i kinn, hakereduksjon og et miniansiktsløft.
Brystforstørrelse og mageplastikk.
Og lett fettsuging av innsiden av lårene.
Jeg begynte å vurdere plastisk kirurgi
etter mitt andre barn.
Kroppen hadde gått gjennom en stor fysisk endring.
Da jeg var ferdig med å amme, var brystene deformerte.
Samme hvor mye jeg trente og hvor mange situps jeg tok,
gikk ikke babymagen bort.
De var en ung familie og hadde ikke råd til kosmetisk kirurgi.
Da The Swan etterlyste deltakere på radioen,
visste jeg at jeg måtte forsøke.
-Og hun angrer ikke. -Jeg er veldig fornøyd med resultatene.
Det var skremmende. Midjen var kjempesmal.
Før hadde jeg ikke en midje.
Jeg elsker nesen min. Jeg var så glad den dagen. Det er gøy.
Etter første sesong
søkte en halv million om å få bli med på neste.
Flere enn antall innbyggere på Island
var villige til å få plastisk kirurgi på TV.
Tidlig på 2000-tallet var våre tanker om det ekstreme i endring.
Hele spekteret skiftet gradvis i løpet av hundre år.
Første verdenskrig var noe menneskene aldri hadde sett før.
Moderne våpen, tankbiler, maskingevær, giftig gass som drepte millioner,
la byer i ruiner
og etterlot seg en generasjon av skadde soldater,
mange av dem med ansikter deformerte av splinter og kuler.
Kirurgene hadde aldri sett slike skader før.
For å fikse dem måtte de blir kreative.
De laget neser av brusk fra ribbein,
rettet opp knuste kjever med bein fra beinet
og fylte inn hule kinn med pasientenes eget fett og vev.
Kirurgene jobbet på de samme pasientene i årevis,
og prøvde å få dem til å likne seg selv igjen.
Hvis de ikke greide det,
leide de inn kunstnere til å lage protesemasker.
Arbeidet handlet ikke bare om funksjon.
Det handlet om form.
En av kirurgene fra første verdenskrig
blir ofte kalt den estetiske kirurgiens far.
Som Joseph skrev:
"En som bare vil ha et normalt utseende og ønsker å være umerkelig,
skal ikke lide under forfengelighetens hat."
Han behandlet ikke bare sårede.
Joseph var jødisk, som mange av pasientene hans
som ville at han skulle fjerne etnisitetens markører,
slik at de kunne bli umerkelige
i et samfunn som var fiendtlig mot dem.
Han plasserte plastisk kirurgi i spekteret
som noe man gjorde kun av estetiske grunner.
Midt på 1920-tallet dro halve USA på kino hver uke,
og mange stjerneskudd
fikk ansiktet forandret for skjermen,
fordi ansiktet var varen de solgte.
Komikeren Fanny Brice fikk en ny nese,
og hjerteknuseren Rudolph Valentino opererte ørene.
I 1924 lanserte en avis kanskje den første plastisk kirurgi-konkurransen.
En leting etter den mest dagligdagse jenta i New York,
så de kunne forvandle uhell til hell.
En kvinne ved navn Jacqueline Nagel vant, og det virket.
Hun ble skuespiller og flyttet til California.
Og i tiårene etter det
har plastisk kirurgi blitt billigere, tryggere og mer tilgjengelig.
Det er flere tilbydere og flere typer tilbydere.
Vi har ulike priser.
Det har blitt som andre tjenester, så man har hele spekteret.
Hva er forskjellen på en rutine og det ekstreme?
Handler det om tiden?
Eller hvorvidt du kan gjøre det hjemme eller om noen må gjøre det for deg?
Eller hvor risikabelt og vondt det er?
Vi mener det vi gjør selv, eller vil gjøre selv.
Er en pushup-BH ekstrem?
Hva med tannregulering og laserhårfjerning?
Fjerne en føflekk? Fryse bort fettet? Fillere? Botox?
For ikke lenge siden så man på Botox som noe gale kjendiser gjorde.
De sprøytet gift inn i ansiktet.
Det har forandret seg enormt.
Før min tid
som plastisk kirurg, var det mye stigma.
Nå ser jeg generelt mindre skyldfølelse, mindre hemmeligholdelse.
Jeg hadde former før jeg fikk barn.
Jeg hadde fine former i 20-årene.
Jeg viste legen ønskebildet mitt,
men det var meg da jeg var yngre.
Jeg la merke til endringer.
Øynene så tyngre og trøttere ut,
og jeg følte meg ikke trøtt.
Jeg følte meg bra, men så trøtt ut, og det plaget meg.
Jeg hadde gynekomasti som barn.
Da jeg ble eldre,
gjennomgikk jeg en dobbel mastektomi,
som er fjerning av brystvev og fettvev.
Jeg tror at hvis man ser bra ut,
går alt lettere i livet ditt.
Jeg la alltid merke til kvinner som gikk forbi
og tenkte: "Hun er så vakker."
De hadde alltid store bryster.
Alle har et ulikt spekter.
Det kommer an på hvem du er og kulturen du kommer fra.
Noen steder er kosmetisk kirurgi en rutine, et overgangsritual.
Som i Sør-Korea,
hvor en av tre kvinner i 20-årene har tatt kosmetisk kirurgi.
De har et eget navn
på kirurgi man gjør for å forbedre jobbmulighetene.
Eller i Brasil.
Man mener at skjønnhet er en rett,
og at kvinner i alle aldre skal ha den retten.
Det er delvis takket være denne mannen, Ivo Pitanguy,
en verdenskjent kirurg for de rike og berømte.
En lukrativ virksomhet. Han kjøpte en egen privat øy.
Men han opererte også de fattige gratis,
og det ga ham kallenavnet "paven av plastisk kirurgi"
og status som en nasjonal helt.
Her er han på karnevalet i 1999,
omringet av et hav av dansere
på en egen, overdådig flåte.
Pitanguy var en pioner.
Han utviklet teknikker for mageplastikk som gjemte arret under bikinilinjen,
utførte mindre invasive miniansiktsløft
og utviklet det brasilianske rumpeløftet.
Rumpeløft er en prosedyre hvor fett suges fra andre steder på kroppen,
vanligvis lår eller mage,
og sprøytes inn i rumpa.
På 80-tallet publiserte Playboy Brasil en hovedartikkel
som kalte rumper en nasjonal lidenskap.
Mange tiår før det
hadde Brasils deltaker i Miss Universe i 1954, Martha Rocha,
mer kurver enn gjennomsnittskvinnen på scenen.
Miss Brasil er slående vakker, og nå skal vi få finalistene.
Hun tapte.
Det er Miss USA.
Dommerne sa at hoftene var for brede.
Hvite kvinner var redde for å ha stor rumpe.
Det var en del av historien
i Sir Mix-A-Lots beryktede sang.
Jeg liker store rumper Jeg kan ikke lyve
Parodien i starten er helt perfekt.
Herregud. Becky, se på rumpa hennes.
En som bidro til at det ble mainstream, var Kim Kardashian.
Og resten av søstrene fulgte etter.
Rumpeløft ble uten tvil den raskest voksende prosedyren.
Brasils lidenskap for store rumper har spredt seg globalt.
Leste du Playboy på grunn av artiklene,
hadde du funnet en mørkere historie.
En sosiolog hevdet at det formfulle skjønnhetsidealet
kunne spores tilbake til afrikanske slavekvinner
som fødte barna til sine hvite slaveeiere,
og resultatet var eugeniske eksperimenter som unngikk afrikanske overdrivelser.
Med andre ord, en svart kvinnes rumpe på en kropp som så hvit ut.
Fokuset på store rumper er helt klart tilegnet,
og det har blitt sånn at svarte kvinner som ikke har den kroppstypen
blir sett på som mindre svarte,
eller mindre attraktive som svarte kvinner.
Si lykke til.
Jeg så at kjæresten min bladde gjennom sosiale medier,
og typen jenter han likte bildene til,
de gjenspeilte ikke utseendet mitt og kroppstypen min.
Jeg tenkte: "Dette er min mulighet til å få det gjort.
Kan jeg ikke fikse det jeg ikke liker?"
Jeg er ferdig med operasjonen.
Det er vondt, men hva er vel skjønnhet uten smerte?
Så har vi Instagram-ansiktet,
som er en blanding av trekk lånt fra forskjellige etnisiteter.
De skrå øynene og de store leppene
har blitt hånet i rasistiske karikaturer i århundrer,
og nå betaler folk for dem
ved å få tinningene dratt tilbake med små, oppløselige tråder,
og ved å fylle leppene med sprøyter med filler.
Nå som flere er i stand til å skaffe seg
denne kroppstypen som er påvirket av teknologi,
sosiale medier og underholdning,
blir forventningen om hvordan man bør se ut,
fordi vi vet hvordan man kan se ut basert på mulighetene,
mindre og mindre.
Vinduet blir smalere.
Det normale blir innsnevret, og det samler seg sammen.
Det er nytt.
Ta kroppshår, for eksempel.
Går man tilbake i tid i Vesten, så er det mer en sosial norm.
Noen fjernet kroppshåret, noen gjorde ikke det.
Den ikoniske skjønnheten Sophia Loren valgte ofte å la være.
Så ble hårløshet standarden.
Vi har normalisert en hårløs kropp, og det har vi gjort globalt.
Vi glemmer at det er forskjønnelse og noe som er kunstig.
Det er en tilbakemeldingssløyfe.
Vi tilpasser oss skjønnhetsidealet, og det bidrar til å forsterke det
og skyver målet om perfeksjon enda lenger foran oss.
Jeg pleide å være besatt av Victoria's Secret-englene.
"Se på disse kvinnene."
De var så vakre, og jeg ville se sånn ut.
Jeg lurer på at om Victoria's Secret aldri hadde eksistert,
om jeg aldri hadde sett showene,
ville jeg fortsatt vært besatt av pupper og ønsket meg større pupper?
Skjønnhetsidealet vårt er formet av plastisk kirurgi,
så det er vanskelig å oppnå det uten det.
Ting som en gang var ekstreme, har blitt en rutine.
På et tidspunkt kan man føle at ting som er rutine, er nødvendig.
Det er som alt annet.
Hvis alle farger håret
og du har hvitt hår ved en gitt alder, skiller du deg ut?
Ja.
Og alle vil nok si
at å farge håret er mindre ekstremt enn kirurgi. Spesielt enn et rumpeløft.
Man kan sprøyte inn fettet på feil sted,
slik at det kommer inn i blodstrømmen og blokkerer årene i hjernen og lungene,
og det fører til infeksjon, slag eller død.
Det er noe rart på gang. Vi gjør ting som er skadelige og risikable,
men vi ser på dem som en fordel for oss selv.
Det er begrensende, men det gir også glede.
Forskere har prøvd å måle fordelene med plastisk kirurgi,
og resultatene er blandet.
En oversikt over de beste studiene
viser at totalt sett, så forbedrer de livskvaliteten.
Hvor mye avhenger av operasjonen.
Plastisk kirurgi gjør livet litt enklere for noen.
Noen bruker plastisk kirurgi til å bekrefte kjønnsidentiteten.
Jeg har redusert øyebrynsbeinet og løftet brynet.
Jeg har operert nesen og haken.
Kirurgi gjør deg mer feminin og mer kvinnelig, men…
Det er mye mer enn det.
Jo mer troverdig jeg er som en ciskjønnet kvinne,
desto tryggere er det å gå ned gata og leve et normalt liv.
Vi må slutte å tenke på egenverdi
og selvtillit som vilkårlige idealer.
Jeg sier ofte at jeg ikke får folk til å se bedre ut.
Jeg får dem til å føle seg bedre.
Jeg er mer åpen for å vise meg frem og treffe nye mennesker.
Jeg har fått flere venner.
Det skyldes at jeg har bedre selvtillit. Jeg føler meg sterkere.
Det er befriende, for jeg vet at det blir bedre og bedre dag for dag,
og jeg blir tusen ganger mer selvsikker enn jeg noensinne har vært.
Det har gjort meg mer selvsikker i alle aspekter av livet.
Individuelt sett kan det være undertrykkende eller styrkende.
Sett under ett,
som noe vi mener er en god idé å gjøre for mennesker,
må vi ideelt sett leve i en verden
hvor vi ikke må operere for å være den beste utgaven av oss selv.
Jeg slet med å si til datteren min hvor jeg skulle i dag,
fordi jeg vet ikke hvordan jeg skal forklare det
uten å si: "Puppene er falske. Jeg har forstørret dem."
Hvordan kan jeg forklare det?
Jeg vil ikke at hun skal tenke: "Du må ha store pupper for å være pen",
for da vil hun tenke:
"Hvis puppene mine ikke blir like store som mammas, må jeg operere."
Hvis vi kan ha gamle pupper, hengepupper og ammende pupper
på alle bussholdeplasser,
vil vi snart slutte å tenke på normale pupper som spretne, runde ting.
Vi må snakke mindre
om det bra eller dårlige med plastisk kirurgi,
og snakke mer om hva det betyr å være en person i en marginalisert kropp,
og hvorfor ønskelighet er så viktig for den opplevelsen.
Tekst: Mari Hegstad Rowland