On olemassa eräs hyvin trendikäs tyyli.
Sen näkee joka kerta, kun avaa Snapchatin tai Instagramin.
Coca-Cola-vartalo. -Kitaran muotoinen.
Moni luulee, että Insta-vartalo on tiimalasi.
Minusta se muistuttaa enemmänkin lusikkaa.
Tuollaisella keholla on usein tietynlaiset kasvot.
Isot huulet, ketunsilmät.
Hoikka pikkunenä.
Kylie Jenner ja sellaiset.
Mielestäni Instagram -tyyli ei ole aito.
Riippuu siitä, mitä aidolla tarkoittaa.
Totta, joitain kasvoja on saatettu muunnella -
esiasetussuodattimilla tai Facetunen kaltaisilla sovelluksilla.
Sillä voi hieman korjailla valokuvia,
muuttaa kokoa, tasoittaa ja muuttaa koko kasvojen rakennetta.
On olemassa pieniä hiomista vaativia kohtia, jotka olemme nähneet itsessämme.
Yhä useammat ihmiset, jotka voivat havitella niitä,
alkavat omaksua muokattuja kasvoja tosielämässä.
Kosmeettisten toimenpiteiden määrä on lähes kaksinkertaistunut 10 vuodessa.
Niistä on tullut turvallisempia, halvempia ja kehittyneempiä.
Niitä ottavat potilaat ovat yhä nuorempia ja monimuotoisempia.
Tuntuu, että lähestymme tulevaisuutta, jossa ulkonäkömme on muutettavissa.
Onko se huono asia?
Muuttaako plastiikkakirurgia tapaa, jolla näemme itsemme?
Olet täysin eri mies, kun olet parantunut.
NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Nuoruuden lähde melko kivuttoman ruiskun päässä.
Mikään ei takaa, että hymyilet lopputulokselle.
Pieni määrä kipua on odotettavissa.
On kyse siitä, että näyttää mahdollisimman hyvältä mahdollisimman kauan.
Tunteiden pitäisi näkyä, mutta kasvoni eivät muutu!
PLASTIIKKAKIRURGIA
Ulkonäkömme vuoksi tehtävät asiat löytyvät spektristä.
Toisessa päässä ovat suihkussa käyminen, meikkaaminen ja hiusten värjääminen.
Niitä pidetään hyvinä asioina. Niillä ehostetaan luonnollista kauneutta.
Kun alkaa katsoa kauneuden kieltä,
kauneuspuhe on moraalipuhetta. Moraali hallitsee sitä.
"Ansaitset sen. Olet sen arvoinen.
Älä rupsahda. Et olisi saanut rupsahtaa."
Kun saa osakseen häpeää, syyllisyyttä, kiitosta tai palkintoja,
se liittyy moraaliin.
Spektrin toisessa päässä -
on vaarallisempia, kivuliaampia ja pysyvämpiä keinoja.
Ihmiset arvostelevat sellaisia toimenpiteitä.
Esimerkiksi vuoden 2004 realitysarja The Swan sekoitti koko Amerikan.
Ohjelma tiesi rikkovansa rajoja. Se kutsui itseään…
Maailman epätavallisin kilpailu.
Kirurgitiimi, hammaslääkäri, terapeutti, personal trainer ja elämäntapavalmentaja -
muovasivat "rumista ankanpoikasista" joutsenia,
jotka kisasivat toisiaan vastaan kauneuskilpailussa.
Katsojat pitivät siitä valtavasti. Miljoonat katsoivat sitä joka viikko.
Lähes kaikki arvostelijat kauhistelivat ohjelmaa.
Sitä sanottiin kammottavaksi, naurettavaksi, loukkaavaksi ja hirveäksi.
Se päätyi jopa CNN:n prime timeen.
Heistä ei tehdä rumia eikä edes keskinkertaisia.
He saavat paremmat vaatteet ja rinnat.
Valitettavasti jotkut reagoivat ohjelmaan negatiivisesti.
Cindy oli kilpailija ensimmäisellä kaudella.
Aloitan ylhäältä.
Kulmakarvojani nostettiin.
Sain poski-implantit. Minulta poistettiin rasvaa silmien alta.
Poskirasvan poisto, leuan pienennys ja mini-kasvojenkohotus.
Minulle tehtiin rintaleikkaus ja vatsan kiristys.
Sisäreisilleni tehtiin pieni rasvaimu.
Aloin harkita plastiikkakirurgiaa enemmän, kun sain toisen lapseni.
Kehoni oli kokenut suuren fyysisen muutoksen.
Rintani olivat epämuodostuneet, kun lopetin poikani imettämisen.
Vaikka liikuin kuinka paljon ja tein vatsalihasliikkeitä,
en päässyt eroon raskauskiloistani.
Kyseessä oli nuori perhe, jolla ei ollut varaa leikkauksiin.
Joten kun kuulin radiosta, että The Swaniin etsitään osallistujia,
tiesin silloin, että minun olisi edes yritettävä.
Hän ei kadu mitään. -Olen todella tyytyväinen lopputulokseen.
Olin ihmeissäni. Minulla oli pikkuvyötärö. Minulla ei ennen ollut vyötäröä.
Rakastan nenääni. Olin todella onnellinen sinä päivänä. Aika siistiä.
Sen kauden jälkeen -
puoli miljoonaa naista haki seuraavalle kaudelle.
Suurempi määrä ihmisiä kuin koko Islannissa asuu -
oli valmis telkkariin plastiikkakirurgian vuoksi.
2000-luvun alussa ajatuksemme äärimmäisyyksistä oli muuttumassa.
Mutta tämä koko spektri oli muuttunut vähitellen -
lähes sadan vuoden ajan.
Ihmiskunta ei ollut kokenut mitään 1. maailmansodan kaltaista.
Nykyaikaiset aseet, tankit, konekiväärit ja myrkkykaasu tappoivat miljoonia,
raunioittivat kaupunkeja -
ja jättivät jälkeensä loukkaantuneita sotilaita.
Monella heistä oli sirpaleiden ja luotien runtelemat kasvot.
Kirurgit eivät olleet nähneet vastaavia vammoja,
joten heidän piti olla luovia korjatakseen ne.
He tekivät neniä kylkiluista otetuista rustoista,
muokkasivat sirpaloituneita leukoja sääriluilla -
ja täyttivät lommoposkia potilaiden rasvalla ja kudoksilla.
Kirurgit hoitivat samoja potilaita vuosia -
yrittäen saada heidät näyttämään omalta itseltään.
Jos se ei onnistunut lihalla,
he palkkasivat taiteilijoita luomaan proteesimaskeja.
Ei ollut kyse vain käytännöllisyydestä, vaan myös ulkonäöstä.
Yksi näistä kirurgeista -
tunnetaan nykyään esteettisen kirurgian aloittajana.
Joseph kirjoitti:
"Ihmistä, joka haluaa vain näyttää normaalilta -
ja pysyä huomaamattomana, ei saa tuomita turhamaisuudesta."
Hän ei hoitanut vain haavoittuneita. Hän ja monet potilaat olivat juutalaisia.
He halusivat päästä eroon etnisyytensä merkeistä -
ollakseen huomaamattomia yhteiskunnassa, joka oli vihamielinen heitä kohtaan.
Hän auttoi nostamaan plastiikkakirurgian spektrille -
asiana, jota voi tehdä pelkän ulkonäön takia.
20-luvun puolivälissä puolet Amerikasta kävi elokuvissa viikoittain.
Monen näyttelijän kasvoja muokattiin elokuvia varten,
koska heidän kasvonsa olivat kauppatavaraa.
Koomikko Fanny Brice hankki tunnetusti uuden nenän.
Komistus Rudolph Valentino muokkasi korviaan.
Vuonna 1924 -
sanomalehti aloitti kenties ensimmäisen plastiikkakirurgiakilpailun.
Se etsi New Yorkin mitäänsanomattominta tyttöä,
jotta hänen epäonnestaan voitaisiin tehdä hänen onnensa.
Nainen nimeltä Jacqueline Naagel voitti. Se toimi.
Hän sai leffasopimuksen ja muutti Kaliforniaan.
Sen jälkeisinä vuosikymmeninä -
plastiikkakirurgiasta on tullut halvempaa, turvallisempaa ja helpompaa.
Palveluntarjoajia on enemmän. Niitä on erityyppisiä.
On myös eri hintoja. Se on kuin muut palvelut, joissa on laajasti tarjontaa.
Mikä on rutiinin ja äärimmäisyyden välinen ero?
Onko kyse sen viemästä ajasta?
Onko kyse siitä, voiko sen tehdä kotona vai tarvitaanko siihen asiantuntijaa?
Onko kyse vaaroista ja kivuista?
Yleensä mietimme vain, mitä tekisimme itse tai haluaisimme tehdä.
Ovatko push-up-liivit äärimmäiset? Entä hammasraudat tai karvanpoisto laserilla?
Luomenpoisto? Rasvan jäädyttäminen? Täyteaineet? Botox?
Hetki sitten -
Botoxia pidettiin myrkkynä, jota julkkikset pistävät kasvoihinsa.
Se on muuttunut valtavasti.
Ennen kuin ryhdyin plastiikkakirurgiksi, siihen liittyi paljon stigmaa.
Huomaan, että syyllisyyden tunteminen ja salailu ovat vähentyneet.
Vartaloni muoto parikymppisenä oli kiva ennen kuin sain lapsia.
Näytin tohtorille toivekuvani, joka oli otettu minusta nuorempana.
Aloin huomata muutoksia.
Silmäni alkoivat näyttää raskaammilta ja väsyneemmiltä.
Oloni ei tuntunut väsyneeltä.
Voin hyvin, mutta näytin väsyneeltä. Se häiritsi minua.
Kärsin naisnisäisyydestä lapsena.
Menin kaksoismastektomiaan vanhempana,
eli minulta poistettiin rinta- ja rasvakudosta.
Uskon, että elämä on helpompaa, jos näyttää hyvältä.
Huomasin, että ajattelin ohi kävelevistä naisista:
"Onpa tuo nainen kaunis." Heillä kaikilla oli suuret rinnat.
Kaikkien spektri on erilainen.
Asia riippuu ihmisen persoonasta ja kulttuurista.
Joissain paikoissa kauneusleikkaukset ovat rutiinia, aikuistumisriitti.
Kuten Etelä-Koreassa, jossa yksi kolmesta parikymppisestä naisesta on tehnyt jotain.
Heillä on erityinen nimi leikkauksille, joiden avulla parannetaan työllistymistä.
Tai Brasiliassa.
Puhutaan oikeudesta kauneuteen.
Niin vanhemmilla kuin nuoremmillakin pitää olla oikeus siihen.
Se on osittain Ivo Pitanguyn ansiota.
Hän on rikkaiden ja kuuluisien maailmankuulu kirurgi.
Kyseessä on tuottoisa ala. Hän osti oman yksityissaaren.
Mutta hän myös leikkasi rahattomia ilmaiseksi.
Hän sai lempinimen "Plastiikkakirurgian paavi".
Hänestä tuli kansallissankari.
Tässä hän on Rion karnevaaleissa 1999 tanssijoiden ympäröimänä.
Hänellä on ikioma näyttävä lavansa.
Pitanguy oli edelläkävijä.
Hän kehitti tekniikoita, joilla vatsan arvet piilotettiin bikinirajan alle.
Hän ajoi kevyempiä kasvojenkohotuksia ja kehitti brasilialaisen "butt liftin".
BBL on prosessi, jossa rasvaa imetään muualta kehosta,
yleensä reidestä tai vatsasta, ja pistetään takapuoleen.
80-luvulla Brasilian Playboy julkaisi kansitarinan,
jossa peppuja kutsuttiin maan intohimoksi.
Vuosikymmeniä aiemmin -
Brasilian 1954 Miss Universum -kilpailija Martha Rochalla -
oli kurvikkaampi keho kuin muilla osallistujilla.
Miss Brasilia kävelee näyttävästi, kun enää finalistit jäävät jäljelle.
Hän hävisi.
Miss USA voittaa.
Tuomarien mukaan hänellä oli liian isot lanteet.
Aiemmin valkoiset pelkäsivät lihavia perseitä.
Muistan, että se oli osa historiaa.
Se oli Sir Mix-A-Lotin biisissä.
Pidän isoista pepuista Totta se on
Alussa oleva sketsi ilmaisee sen täydellisesti.
Voi luoja, Becky. Katso tuota takamusta.
Kim Kardashian auttoi valtavirtaistamaan sen.
Ja hänen sisarensa seurasivat perässä yksi kerrallaan.
BBL:stä tuli selvästi nopeimmin kasvava toimenpide.
Brasilian intohimo isoja peppuja kohtaan levisi maailmalle.
Jos tosiaan luet Playboyta artikkelien vuoksi,
olet löytänyt synkemmän tarinan.
Sosiologi väitti, että kurvien ihannoiminen -
voidaan jäljittää afrikkalaisiin orjiin,
jotka synnyttivät valkoisten omistajiensa lapsia.
Tästä syntyi eugeenisia kokeiluja, joilla vältettiin liiallinen afrikkalaisuus.
Eli mustan naisen peppu vartalossa, joka näytti muuten valkoiselta.
Isojen peppujen pakkomielle on ehdottomasti omivaa.
Nykyään mustia naisia, joilla ei ole sellaista vartalotyyppiä,
pidetään "vähemmän mustina" tai vähemmän viehättävinä mustina naisina.
Toivota onnea.
Näin poikaystäväni katselevan sosiaalista mediaa.
Hän tykkäsi sellaisten tyttöjen kuvista,
joita en itse muistuttanut kehontyypiltäni.
Ajattelin: "Tämä asia on korjattavissa. Miksen korjaisi asiaa, josta en pidä?"
Leikkaukseni loppui juuri.
Hieman kipua, mutta…
Mitä kauneus on?
Mitä kauneus on ilman kipua?
Sitten on Instagram-kasvot,
jotka ovat oikeastaan eri etnisiltä ryhmiltä lainattuja ominaisuuksia.
Viirumaisia ketunsilmiä ja suuria, pulleita huulia -
on pilkattu rasistisissa pilakuvissa jo vuosisatoja.
Nyt ihmiset maksavat niistä.
Ohimot vedetään taaksepäin pienillä sulavilla langoilla -
ja huulia turvotetaan parilla täyteaineruiskulla.
Yhä useammat voivat tavoitella -
tätä kehotyyppiä, johon teknologia,
some ja viihde vaikuttavat valtavasti.
Odotus siitä, miltä ihmisen pitäisi näyttää,
koska nykyään tiedämme, miltä jokainen voi näyttää,
kapenee entisestään.
Se ikkuna kapenee.
Normaalin määritelmä kapenee ja supistuu.
Se on uutta. Sellaista ei ole ennen nähty. Esimerkiksi karvoitus.
Jos länsimaissa palataan ajassa, se oli paljon normaalimpaa.
Jotkut poistivat karvansa, toiset eivät.
Ikoninen kaunotar Sophia Loren ei useinkaan poistanut.
Sitten karvattomuudesta tuli standardi.
Olemme normalisoineet karvattoman vartalon maailmanlaajuisesti.
Unohdamme, että se on keinotekoista kaunistamista.
Kyseessä on noidankehä.
Päätämme taipua kauneusihanteeseen, mikä auttaa vahvistamaan sitä.
Näin täydellisyyden saavuttaminen siirtyy yhä kauemmas.
Nuorempana Victoria's Secret -enkelit olivat minulle pakkomielle.
"Katso noita naisia. Mielettömiä!" Halusin näyttää samalta.
Mietin kyllä, että jos Victoria's Secretiä ei olisi -
ja jos en olisi nähnyt niitä esityksiä, olisinko kehittänyt rintapakkomielteen?
Olisinko halunnut toimenpiteen?
Plastiikkakirurgia muotoilee nykyään kauneusihannettamme,
eli sitä on vaikeampaa saavuttaa ilman sitä.
Äärimmäisistä asioista on tullut rutiinia.
Jossain vaiheessa rutiiniasiat voivat alkaa tuntua edellytyksiltä.
Se on kuin kaikki muukin. Jos kaikki värjäävät hiuksensa,
mutta jollakulla on valkoiset hiukset tietyssä iässä, onko hän poikkeava?
Kyllä.
Lähes kaikki sanoisivat,
että värjääminen on helpompaa kuin kirurgia.
Varsinkin kun mietitään BBL:ää.
On riski, että rasvaa ruiskutetaan väärään paikkaan,
jolloin se vapautuu verenkiertoon ja tukkii aivojen ja keuhkojen valtimoita.
Se johtaa tulehdukseen, aivohalvaukseen tai kuolemaan.
Siinä on jotain outoa, että toimenpiteet ovat erittäin haitallisia ja vaarallisia,
mutta pidämme niitä hyödyllisinä.
Se on rajoittavaa, mutta tuo myös iloa.
Plastiikkakirurgian hyötyjä on yritetty mitata.
Tulokset ovat olleet vaihtelevia. Yhdessä tutkimusyhteenvedossa todettiin,
että yleisesti ottaen se näyttää parantavan elämänlaatua.
Määrä kuitenkin riippuu leikkauksesta.
Joillekin plastiikkakirurgia mahdollistaa helpomman olemassaolon.
Joillekin plastiikkakirurgia vahvistaa sukupuoli-identiteettiä.
Kulmaluuta pienennettiin. Kävin kulmienkohotuksessa.
Leikkautin myös nenäni ja leukani.
Leikkaus auttoi tekemään minusta naisen, jollainen haluan olla, mutta…
Se on paljon enemmänkin.
Mitä uskottavampi nainen olen,
sitä turvallisempaa minun on kävellä kadulla ja elää normaalisti.
Emme saa enää pitää itsensä arvostamista -
ja itseluottamusta umpimähkäisinä ihanteina.
Sanon usein, ettei tehtäväni ole saada ihmisiä näyttämään paremmalta.
Tehtäväni on auttaa ihmisiä voimaan paremmin.
Olen avoimempi ihminen. Olen avoimempi tapaamaan uusia ihmisiä.
Olen kai saanut enemmän ystäviä.
Se johtuu siitä, että olen tyytyväisempi itseeni. Tunnen olevani vahvempi.
Se on vapauttavaa, koska tiedän,
että tämä vain paranee päivästä toiseen.
Minusta tulee tuhat kertaa itsevarmempi kuin olen ikinä ollut.
Se teki minusta itsevarmemman elämäni kaikilla osa-alueilla.
Yksilön tasolla se voi olla alistavaa tai voimaannuttavaa.
Kollektiivisesti pidämme sitä yleisesti ottaen hyvänä asiana.
Ihanteellisesti eläisimme maailmassa,
jossa emme tarvitse leikkauksia ollaksemme parhaimmillamme.
Tyttäreni suhteen,
minun oli vaikea kertoa hänelle, minne menen tänään,
koska en edes osannut selittää sitä hänelle -
kertomatta: "Tissini ovat feikit. Kävin rintaleikkauksessa."
Miten selitän sen hänelle?
En halua herättää ajatusta siitä, että vain isorintaiset ovat kauniita.
Sitten se jää hänen mieleensä.
"Kun vanhenen, jos rintani eivät ole yhtä isot kuin äidillä, jotain on tehtävä."
Jos saisimme vanhoja tissejä, roikkuvia tissejä ja imettäviä tissejä -
jokaiselle bussipysäkille, pian emme enää pitäisi normaaleja tissejä -
kiinteinä ja pyöreinä.
Meidän on keskusteltava vähemmän -
plastiikkakirurgian hyvistä ja huonoista puolista -
ja enemmän siitä, millaista on olla marginalisoidussa kehossa -
ja siitä, miksi haluttavuus on niin tärkeää sen kokemuksen kannalta.
Tekstitys: Jerry Savolainen