Existuje vzhled, který je velmi populární,
a narazíte na něj, kdykoli otevřete SnapChat či Instagram.
Postava typu Coca-Cola.
Ve tvaru kytary.
Podle spousty lidí na Instagramu letí typ přesýpací hodiny.
Ale podle mě je to spíš tvar lžíce.
A k té postavě často patří určitý typ obličeje.
Velké rty, liščí oči.
Malý a úzký nos.
Asi jako Kylie Jennerová a podobné.
Podle mě vzhled na Instagramu rozhodně není skutečný.
Záleží, co je pro vás skutečné.
Je pravda, že některé tváře možná prošly úpravami
pomocí přednastavených filtrů nebo aplikací jako Facetune,
které umožňují drobná vylepšení fotek,
změnu velikosti, vyhlazení, změnu stavby obličeje.
Všechna ta drobná vylepšení na sobě můžeme použít.
A čím dál tím víc lidí, kteří je mohou využívat,
jim začíná přizpůsobovat svou tvář i v reálném životě.
V posledním desetiletí se počet kosmetických zákroků téměř zdvojnásobil.
Jsou bezpečnější, levnější a sofistikovanější.
A pacienti, kteří je podstupují, jsou mladší a rozmanitější.
Zdá se, že kráčíme k budoucnosti,
kdy budeme moci svou podobu od základu měnit.
Je to špatně?
A mění plastická chirurgie způsob, jak vidíme sami sebe?
Až se to zahojí, budete úplně jiný muž.
PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Pramen mládí v relativně bezbolestné injekci.
Ale není jisté, že to skončí úsměvem.
Myslím, že musí čekat trochu bolesti.
Jde o to, vypadat co nejlépe co nejdéle.
Rozdíl by měl být vidět na mých pocitech. Obličej se mi nemění!
PLASTICKÁ CHIRURGIE
Je celá škála věcí, které děláme kvůli vzhledu.
Na jedné straně té škály je třeba sprcha,
líčení, barvení vlasů.
To je už dlouho považováno za dobré.
Zvýraznění přirozené krásy.
Když se podíváte na jazyk krásy,
je to jazyk morálky.
Je celý o moralizování.
Jako: „Zasloužíš si to. Stojíš za to.
Nevzdávej to. Neměla jsi to vzdávat.“
Kdykoli je v něm stud, vina, chvála, odměna,
je to moralizování.
A na druhém konci škály máme věci riskantnější,
bolestivější, trvalejší.
A lidé je také morálně odsuzují.
Vezměte si Labuť, reality show z roku 2004,
ze které Amerika šílela.
V té show věděli, že posouvají hranice, když ji nazvali…
Nejneobvyklejší soutěž na světě.
Tým chirurgů,
k tomu kosmetický zubař, terapeut, trenér a životní kouč,
udělali z žen, co se měly za ošklivá káčátka, labutě,
a pak je postavili proti sobě ve finálové soutěži krásy.
Divákům se to líbilo.
Každý týden se jich dívaly milióny.
Ale kritici se shodně zcela zhrozili.
Nazývali ji strašnou, absurdní, škodlivou a odpudivou.
Dokonce se dostala do CNN Primetime.
Neděláte z nich šeredy. Ani z nich neděláte tuctovky.
Nastrojíte je a dáte jim prsa.
Někteří lidé na show bohužel reagovali negativně.
Cindy byla soutěžící v první řadě.
Vezmu to shora.
Udělali mi lifting obočí.
Dali mi lícní implantáty. Odstranili mi tuk pod očima.
Odstranili mi lícní tuk,
zmenšili bradu a udělali malý lifting obličeje.
Zvětšení prsou. Pak plastika břicha.
A trochu liposukce na vnitřních stranách stehen.
O plastických operacích jsem začala uvažovat
po druhém dítěti.
Moje tělo prošlo velkými fyzickými změnami.
Po kojení syna mi zůstal opravdu ošklivý tvar prsou.
Žádný objem cvičení, zkracovaček nebo sklapovaček
mi nepomohl od povoleného břicha.
Byli mladá rodina a na kosmetické zákroky neměli peníze.
Takže když byla v rádiu reklama na konkurz do Labutě,
bylo mi jasné, že to musím aspoň zkusit.
A nelituje.
Výsledek se mi líbí.
To mě vyděsilo. Měla jsem tak úzký pas.
Nikdy předtím jsem neměla pas.
Mám úžasný nos.
Ten den jsem byla šťastná. Je to super.
Po odvysílání té řady
se přihlásilo půl milionu žen do další.
Víc lidí, než žije na celém Islandu,
bylo ochotných jít do televize kvůli plastikám.
Po roce 2000 se měnilo naše vnímání extrémů.
Ale celá tahle škála se ve skutečnosti postupně mění
už skoro sto let.
První světová válka byla něco, co lidstvo ještě nevidělo.
Moderní zbraně, tanky, kulomety a jedovatý plyn zabily miliony lidí,
nechaly města v troskách
a nechaly za sebou generaci zraněných vojáků,
mnoho z nich s tvářemi znetvořenými šrapnely a kulkami.
Lékaři taková zranění ještě neviděli.
Aby je spravili, museli být kreativní.
Nosy modelovali z chrupavek vyjmutých z žeber,
roztříštěné čelisti skládali z kusů kostí z nohou
a propadlé tváře vyplnili pacientovým tukem a tkání.
Lékaři pracovali na stejných pacientech léta
a snažili se, aby vypadali jako předtím.
A když jim k tomu nestačilo tělo,
najímali umělce, aby vytvořili protetické masky.
Jejich práce nebyla jen o funkci.
Byla o formě.
Jeden z chirurgů z první světové války
je dnes známý jako otec estetické chirurgie.
Jak napsal Joseph:
„Tomu, kdo chce prostě vypadat normálně,
přeje si být nenápadný,
by neměla být připisována marnivost.“
Neléčil jen raněné.
Joseph byl Žid a mnoho jeho pacientů též.
Ti chtěli, aby vymazal známky jejich etnického původu,
což jim umožnilo být nenápadní ve společnosti,
která vůči nim byla nepřátelská.
Pomohl umístit plastickou chirurgii na škálu jako něco,
co můžete udělat jen kvůli estetice.
V polovině 20. let chodila půlka Ameriky každý týden do kina
a spousta vycházejících hvězd si nechala pro plátno obličej předělat,
protože obličej byla jejich komodita.
Komička Fanny Briceová dostala nový nos
a lamač srdcí Rudolph Valentino si nechal předělat uši.
V roce 1924 vyšla v novinách
možná první soutěž v plastické chirurgii.
Pátrání po nejobyčejnější dívce v New Yorku,
aby její smůlu proměnili ve štěstí.
Vyhrála žena jménem Jacqueline Naagelová a fungovalo to.
Získala filmovou smlouvu a odstěhovala se do Kalifornie.
A od té doby je plastická chirurgie stále levnější,
bezpečnější a dostupnější.
Existuje víc poskytovatelů a je jich víc druhů.
Mají rozdílné ceny.
Je to jako ostatní služby, takže jich najdete celou řadu.
Jaký je rozdíl mezi rutinou a extrémem?
Je to o čase, který zabere?
Jde o to, jestli to zvládneme doma, nebo potřebujeme odborníka?
Je to o riziku a bolesti?
Většinou myslíme jen to, co bychom sami udělali nebo chtěli.
Je push-up podprsenka extrém?
Co třeba rovnátka nebo laserová epilace?
Vyříznutí znamínka? Zmrazení tuku? Výplně? Botox?
Není to tak dávno,
co se botox považoval za šílenost pro bláznivé celebrity,
které si nechaly píchat do obličeje jed.
To se velice změnilo.
Než jsem se začala věnovat plastické chirurgii,
existovalo hodně stigmat.
Ale nyní obecně vidím méně pocitů viny,
méně tajností.
Než jsem měla děti, měla jsem figuru.
Ve dvaceti jsem měla hezkou postavu.
Doktorovi jsem ukázala, co chci,
ale na té fotce jsem byla já v mládí.
Začala jsem si všímat změn.
Moje oči začaly vypadat trochu těžší, unavenější,
ale já se tak necítila, nebyla jsem unavená.
Bylo mi skvěle, ale vypadala jsem unaveně a trápilo mě to.
Jako dítě jsem měl gynekomastii.
Když jsem byl starší,
šel jsem na dvojitou mastektomii,
což je odstranění prsní a tukové tkáně.
Věřím, že když vypadáte dobře,
budete mít jednodušší život.
Vždycky jsem koukala na kolemjdoucí ženy
a říkala si: „Ta je krásná.“
Vždycky to byly ženy s velkými prsy.
Každý tu škálu vnímá jinak.
Záleží na tom, kdo jste a z jaké kultury pocházíte.
Někde je kosmetická chirurgie jen rutina,
přechodový rituál.
Třeba Jižní Korea,
kde nějaký zákrok podstoupila každá třetí žena po dvacítce.
A mají zvláštní název pro zákroky,
podstoupené jen kvůli lepším pracovním vyhlídkám.
CHIRURGIE ZAMĚSTNANOSTI
Nebo Brazílie.
Mluví se o právu na krásu,
které by měly mít bohaté i chudé ženy.
Částečně za tím stojí i tento muž, Ivo Pitanguy,
světově proslulý chirurg bohatých a slavných.
Lukrativní byznys. Koupil si vlastní ostrov.
Ale také operuje chudé zadarmo,
což mu vyneslo přezdívku „Papež plastické chirurgie“
a status národního hrdiny.
Tady je v roce 1999 na karnevalu,
obklopen mořem tanečníků,
na vlastním propracovaném voze.
Pitanguy byl průkopník.
Vyvinul techniky pro plastiku břicha, které schovaly jizvy pod plavky,
výborný méně invazivní lifting obličeje
a vyvinul brazilský lifting zadku.
Při této proceduře se odsaje tuk z jiné části těla,
obvykle ze stehen nebo břicha,
a vstříkne se do zadku.
V osmdesátých letech vyšla v brazilském Playboyi reportáž,
která nazvala zadky národní vášní.
A desítky let předtím měla brazilská soutěžící
v soutěži Miss Universe v roce 1954 Marta Rochová
víc křivek než průměrná žena na jevišti.
Miss Brazílie má skvělou šanci, jak jde soutěž do finále.
Prohrála.
A je to Miss USA.
Protože porotci řekli, že má moc velké boky.
Pamatuju si, když se bělošky bály mít tlustý zadky.
Vzpomínám si, že to patří do historie.
V nechvalně známé písni od Sira Mix-A-Lota.
Mám rád velké zadky, nebudu lhát…
Ten vtipný začátek to dokonale vystihuje.
Panebože. Becky, podívej se na její zadek.
A do obecného povědomí to dostala Kim Kardashianová.
A její sestry, jedna za druhou, ji pomalu následovaly.
A brazilský lifting zadku se rychle stal nejžádanějším zákrokem.
Vášeň Brazilců pro velké zadky je nyní světová.
Ale kdybyste četli Playboye kvůli článkům,
našli byste mnohem temnější příběh.
Jeden sociolog tvrdil, že ideál krásy s křivkami
lze vysledovat k zotročeným africkým ženám,
které rodily děti svým bílým otrokářům,
což vedlo k eugenickým estetickým pokusům, které potíraly výrazné africké znaky.
Jinými slovy,
černošské zadky
na těle, které jinak vypadalo bílé.
Posedlost velkými zadky vykazuje rozhodně prvek přivlastnění.
A kvůli tomu se dnes černošské ženy, které takovou postavu nemají,
považují za méně černé
nebo mezi černoškami méně atraktivní.
Držte mi palce.
Viděla jsem, jak přítel brouzdá po sociálních sítích,
a fotky holek, které se mu líbily,
nevypadaly jako já nebo moje postava.
Měla jsem pocit, že mám možnost s tím něco dělat.
Proč neopravit něco, co se mi nelíbí?
Jsem právě po operaci.
Trochu to bolí. Bez bolesti…
Co je krása?
Pro krásu se musí trpět.
A pak je tu tvář na Instagram,
což je v podstatě směs rysů z různých etnik.
Ty šikmé liščí oči a velké, vycpané rty
byly po staletí zesměšňovány v rasistických karikaturách,
a teď za ně lidé platí.
Nechávají si vypínat spánky tenkými vstřebávacími nitěmi
a rty vyplnit několika stříkačkami výplně.
Jak stále víc lidí může usilovat o tento typ postavy,
na který mají velký vliv technologie
a sociální sítě a zábava,
očekávání toho, jak máme vypadat,
protože nyní víme, jak můžeme vypadat a máme tu možnost,
se stále zužuje.
Ta kolonka se zmenšuje.
Definice normality se zužuje a sbíhá se.
To je nové. Dříve to neexistovalo.
Třeba tělesné ochlupení.
Ještě nedávno to na Západě byla společenská norma.
Někteří lidé ochlupení odstraňovali. Jiní ne.
Ikonická krasavice Sophia Lorenová to často nedělala.
Ale pak se stalo normou být bez ochlupení.
Normalizovali jsme tělo bez chlupů, a to po celém světě.
Zapomínáme, že je to zkrášlování, trik.
Je to začarovaný kruh.
Děláme rozhodnutí, která nás přiblíží k ideálu krásy,
čímž ho posilujeme,
takže je pak ještě těžší této dokonalosti dosáhnout.
Když jsem vyrůstala, byla jsem posedlá andílky Victoria's Secret.
Jako: „Páni, koukejte na ty ženy.“
Prostě bomba a chtěla jsem tak vypadat.
Takže si říkám, že kdyby Victoria's Secret nikdy neexistovala,
kdybych neviděla ty módní přehlídky,
byla bych i tak posedlá prsy?
Chtěla bych si je nechat zvětšit?
Náš ideál krásy nyní formuje plastická chirurgie,
což znamená, že je těžší ho bez ní dosáhnout.
To, co bylo dřív extrémní, se stalo rutinou.
A v určité chvíli nám to, co je rutinní, může připadat jako vyžadované.
Je to jako se vším.
Když si všichni barví vlasy
a vy je máte v určitém věku bílé, jste odpadlík?
Ano.
A všichni by řekli,
že barvení vlasů je méně extrémní než operace.
Obzvlášť než lifting zadku.
U něj je riziko, že se tuk vstříkne na špatné místo,
dostane se do krevního oběhu, kde se může shlukovat
a ucpat vám tepny v mozku nebo plicích,
což povede k infekci, mrtvici nebo smrti.
Děje se něco divného,
protože používáme praktiky, které jsou velmi nebezpečné a riskantní,
a ještě je vnímáme jako přínos.
Je to omezující, ale také to přináší radost.
Vědci se pokusili změřit přínosy plastické chirurgie
a výsledky byly smíšené.
Ale jeden z nejlepších výzkumů zjistil,
že celkově zlepšuje kvalitu života.
Jak moc, to záleží na zákroku.
Plastická chirurgie některým lidem umožňuje
snadnější existenci na světě.
Pro někoho je plastická chirurgie způsob, jak potvrdit svou genderovou identitu.
Nechala jsem si upravit nadočnicovou kost a udělat lifting obočí.
Šla jsem na plastiku nosu a brady.
Operace vám pomůžou s ženskostí, abyste vypadala jak chcete, ale…
jde o mnohem víc.
Čím víc vypadám jako cis žena,
tím bezpečnější je pro mě jít po ulici
nebo žít normální život.
Musíme přestat brát sebeúctu, sebehodnotu
a sebevědomí jako svévolné ideály.
Často říkám, že moje práce není o tom, aby lidé vypadali lépe.
Moje práce je, aby se lépe cítili.
Nemám problém s tím, jaká jsem. Snadněji se seznamuji s novými lidmi.
Mám víc přátel.
A je to kvůli tomu, že se mám ráda.
Cítím se silnější.
Je to osvobozující, protože vím,
že to bude každým dnem lepší
a já budu tisíckrát sebevědomější než kdy dřív.
Díky tomu jsem si jistější ve všech aspektech svého života.
Pro jednotlivce to může být utlačující i posilující.
Jako společnost to obecně považujeme za dobrý nápad.
Ideálně bychom měli žít ve světě,
kde nemusíme řezat do svých těl, abychom byli bezchybní.
Pokud jde o mou dceru,
měla jsem problém jí říct, kam dnes jdu,
protože jsem jí to neuměla vysvětlit,
aniž bych řekla: „Jo, mám umělá prsa. Nechala jsem si je zvětšit.“
Jak jí to mám vysvětlit?
A nechci jí nasadit do hlavy,
že musí mít velká prsa, aby byla krásná.
Protože pak na to bude myslet.
Třeba: „Když jednou nebudu mít velká prsa jako máma,
budu to muset změnit.“
Kdybychom mohli vzít stará prsa, povadlá prsa, prsa po kojení
a vylepili je na každou zastávku,
brzy by nám přestala připadat normální
tahle dokonale pevná a kulatá prsa.
Mělo by se méně mluvit
o dobrém i zlém v samotné plastické chirurgii
a více o tom, co znamená být člověkem v marginalizovaném těle
a proč je vůbec důležité být žádoucí.
Překlad titulků: Zdenka Slezáková