For femti år siden oppdaget astronomer dette radiosignalet fra universet.
Signalet gjentok seg så punktlig
at det holdt tiden bedre enn et atomur.
Vel, hva kunne det være?
Det kunne ikke være naturlig?
De trodde det kanskje var en romvesen-sender,
så de ga den kallenavnet SGM-1, for "Små Grønne Menn".
Det viste seg å være en pulsar: radiobølger fra en nøytronstjerne
som kollapset for 5,5 millioner år siden.
Mange plasserer romvesen i samme kategori som spøkelser,
eller sjømonsteret i Loch Ness: et emne for science fiction.
Eller til venstre for gærninger og konspirasjonsteorier.
Jeg ble løftet fra bakken umiddelbart,
til omtrent den høyden de var i over bakken.
Det var da jeg så denne tingen komme rett ned, som en heis.
Dette er et senter for distribusjon av informasjonen
jeg mottar telepatisk fra romvesenene.
Men gang på gang tror seriøse forskere at de har funnet bevis
for utenomjordisk liv.
Er dette kanaler på Mars?
Er polarområdene frosset vann?
Senest i 2016
foreslo astronomer at uklare mønstre som aldri før var sett
fra en stjerne, kunne være bevis på gigantiske strukturer
bygget av en avansert sivilisasjon
for å utnytte stjernens energi.
Det viste seg å være støv.
Forskere er sikre på at det finnes biologi utenfor jorden.
ASTRONOM
Ikke fordi vi fant det, vi har ikke funnet det.
Grunnen til at vi tror det finnes, er ganske enkelt: Hvis ikke,
så er jorden et slags mirakel.
For de fleste forskere som studerer universet,
er det ikke galskap å lete etter romvesen.
Det gale er et vi ikke har funnet dem.
I et univers som er så enormt, hvor er egentlig alle sammen?
Det er viktig for oss å vite om vi er alene i mørket.
Uidentifiserte objekter.
Varslingsanlegg over hele verden.
Herregud, se på den tingen!
Hvor raskt ville ikke forskjellene våre forsvunnet
hvis vi sto ovenfor en utenomjordisk trussel.
Det finnes millioner av andre sivilisasjoner der ute.
Alle ser latterlig stygge ut,
og alle er mye smartere enn oss.
Svært mange søppelbøtter har forsvunnet fra byenes fortau.
Stjålne søppelbøtter er en gammel plage.
Dere har kanskje sett lokale nyhetssaker om det.
New Yorker-magasinet publiserte til og med en tegneserie om det i 1950,
hvor slue romvesener fikk skylden.
Denne dumme spøken inspirerte en av de mest betydningsfulle innsiktene
i moderne vitenskapelig historie.
Fordi fysikeren Enrico Fermi så denne tegneserien
og, i følge historien, utbrøt: "Hvor er alle sammen?"
Faktumet at vi ikke har funnet beviser på romvesener
ble kjent som Fermiparadokset.
Mengden av stjerner er omtrent 10 opphøyd i 22. potens.
Det betyr omtrent 10 000 stjerner for hvert sandkorn på jorden.
Et konservativt vitenskapelig anslag sier
at fem prosent av disse stjernene ligner solen vår,
som betyr 500 milliarder milliarder soler i universet.
Mange forskere er sikrere enn noensinne på at romvesener finnes,
på grunn av noen banebrytende funn de siste årtiene.
[NASA] HAR IKKE FINANSIERT... KAN DETTE ENDRES SNART?
Ingen kunne bekrefte at det fantes noen planeter utenfor solsystemet vårt
før på 90-tallet.
Nå tror forskere at en av fem sol-lignende stjerner har en planet.
Lik vår egen.
Når folk spør om hva sjansen er for at det finnes liv der ute,
svarer jeg alltid: "100%".
Bare fordi det er så mange stjerner og planeter.
Vi tror at de aller fleste stjernene har planeter.
Vi har også oppdaget liv på jorden i miljøer
ingen forventet å finne det.
Vi finner liv helt inn i planetens overflate,
flere kilometer ned, som i gullgruver.
Vi finner liv nær vulkanske kalderaer.
Vi finner liv på kjernereaktorer.
Vi finner liv på det mest ekstreme.
Det gir oss faktisk masse håp i søket etter liv andre steder,
fordi vi ikke nødvendigvis kan forvente at alle planeter
vil ha akkurat samme forhold som jorden.
Estimater på hvor mange jord-lignende planeter som vil utvikle liv varierer,
så la oss si at også med denne nye vitenskapelige sikkerheten
er det bare én av tusen.
Det betyr at hvert tiende sandkorn på jorden
representerer en planet med liv,
og hvis bare én av hver tusen av disse planetene utvikler intelligent liv,
finnes det en billiard intelligente romvesen-sivilisasjoner i universet.
Ti tusen bare i vår galakse.
Utenomjordisk liv har også tiden på sin side.
Jorden er bare rundt en tredjedel så gammel som universet.
Så det har vært nok av tid...
FYSIKER
...for liv til å utvikles til avanserte sivilisasjoner,
og for disse sivilisasjonene til å spre seg utover galaksen.
Med all denne tiden og all denne plassen,
virker regnestykket ganske åpenbart.
Vi burde ha funnet romvesener allerede, eller de burde ha funnet oss.
Det er en populær forklaring på hvorfor vi ikke har funnet bevis på romvesener.
Vi har funnet det.
Regjeringene har bare skjult det.
Jeg tror at de flyvende tallerkenene som veteranpiloter fra luftforsvaret så,
er objekter fra en annen planet.
Kritikerne våre anklager kontinuerlig
det amerikanske luftforsvaret for å holde tilbake informasjon
fra offentligheten om denne saken.
Dette er fullstendig usant.
Nå og da røpes noe som gir denne teorien nytt liv,
som avsløringen i 2017 om at USAs regjering hadde brukt millioner
på et hemmelig program for å undersøke UFO-observasjoner.
Men som nesten alle forskere vil fortelle:
Å undersøke UFO-er er ikke det samme som å lete etter utenomjordisk liv.
Ordet UFO står for "Uidentifiserte Flyvende Objekter".
Det er uidentifisert.
Så per definisjon må vi la det være åpent.
Det betyr ikke at det er identifisert som et utenomjordisk romskip.
Forskere har sine egne favoritt-teorier
om hvorfor vi ikke har funnet romvesener.
Det kan være at de kom hit,
ikke likte det de fant, og reiste videre.
Se for deg at huset ditt invaderes av maur.
Det skjer.
La oss si at du vil ha en samtale med disse maurene.
Si: "Unnskyld, kan du være snill å dra?" Hvordan kan man gjøre det?
Jeg liker den teorien, at vi er for dumme nå.
Vi er ikke på det nivået at om de vil snakke med oss,
kunne de såkalte intelligente skapningene der ute kommunisere med oss.
Det kan være at de har bedre ting å gjøre
enn å fyke rundt i galaksen.
De har sett planeten vår,
de vil bare ikke forstyrre oss
før vi er på det teknologiske eller avanserte samfunnsmessige stadiet
hvor vi er klare til å omgås andre.
Kanskje galaksen er kolonisert,
kanskje tungt kolonisert,
bare ikke der vi er.
Med andre ord: Faktumet at vi virker alene,
er kanskje bare at vi er i bakevjen.
Men det er viktig å huske at da Fermi kalkulerte oddsene
for utenomjordisk liv der ute,
var det bare kvalifisert gjetning.
Med så mange stjerner og planeter,
veddet han at i hvert fall noen av dem ville utvikle liv,
som ville utvikles og spre seg.
Problemet med dette veddemålet er at det er mye vi ikke vet om liv.
Teorien om det store filteret hjelper oss å tenke på det vi ikke vet.
Forestill deg livets evolusjon som en serie av hindringer.
UTENOMJORDISK LIV OSS
Først begynner molekyler å duplisere seg,
som utvikles til encellede liv, så flercellede liv,
og deretter dyr med store hjerner som kan bruke verktøy,
og så smartere dyr som kan lage enda bedre verktøy. Det er oss.
ETABLERT GALAKSE DENNE VEI
Og til slutt, dyr som kan finne ut hvordan man koloniserer galaksen.
Gitt universets størrelse og alder,
virker det som om mange romvesen-raser burde ha slått oss til det siste stadiet,
med mindre et av stadiene er mye vanskeligere enn vi tror.
En vanlig oppfatning er at
med de rette betingelsene, begynner liv villig å vokse frem,
men sannheten er at ingen har peiling.
Vi aner ikke hvordan ikke-liv blir til liv.
Vi vet hvordan liv strukturerer seg,
men hullene våre finner vi i de store overgangene.
Vi vet hva de store hindringene er i livets evolusjon.
Bare ikke hvor vanskelige de er å overvinne.
Et annet eksempel på liv ville hjulpet oss å forstå liv bedre.
Men hittil har ingen romvesener kontaktet oss.
Så det er opp til oss å finne dem.
Hør på lyden av solen og stjernene.
Jeg har tilbragt karrieren min på SEUI-instituttet, SEUI:
"Søk Etter Utenomjordisk Intelligens", det er akronymet.
Men i virkeligheten vet vi ikke hvordan vi oppdager intelligens direkte.
Når forskere leter etter intelligente romvesener,
ser de etter det som kalles teknosignaturer:
bevis på utenomjordisk teknologi.
Vi ønsker å finne utenomjordisk intelligens
ved å finne noe som er sofistikert, noe som er kunstig,
noe naturen ikke kan produsere.
Hvis jeg finner teknologi,
vil jeg anta at det i hvert fall på ett punkt,
har fantes intelligente ingeniører.
På nært hold har jorden teknosignaturer i form av bylys.
På større avstand kan romvesen muligens oppdage satellitter og romstasjoner
i bane rundt planeten.
Enda lenger unna kan de kanskje plukke opp radiosignaler
eller snuble over romsonder
som fyker over verdensrommet.
MENNESKELIG INFORMASJON
Noen ganger er de tingene vi tror er teknosignaturer,
i virkeligheten naturfenomener, som den der pulsaren.
Men siden radiosignaler fortsatt er våre mest lovende ledetråder,
lytter mange forskere til himmelen.
Hvis du har sett filmen Contact,
hvor Jodie Foster sitter på bilpanseret med hodetelefoner på,
er det litt latterlig,
for i virkeligheten er det dataen i observatoriets kontrollrom
som bearbeider signalene.
De analyserer ekvivalenten til Encyclopædia Britannica
hvert sekund.
Jill Tarter vet dette. Jodie Fosters karakter er basert på henne.
Fy faen!
Hun får si: "Fy faen!", ikke sant?
Vi håper å oppnå det øyeblikket en dag.
Men dette er bare én måte å lete etter utenomjordisk liv på.
Det finnes også biosignaturer.
TEKNOSIGNATUR BIOSIGNATUR
Biosignaturer er indikatorer på at liv eksisterte eller har eksistert en gang
i et gitt miljø.
Om romvesener kom til jorden for å se etter liv lenge etter at vi forsvant, ville de funnet biosignaturer i form av fossiler
og kjemiske bevis på livsprosesser.
Det jeg liker best å si til barn,
er at alt liv bæsjer,
så vi vet at alt liv absorberer energi og frigjør avfallsstoffer.
Hvis romvesener observerer oss på avstand,
ville de sett biosignaturer i form av vann
og gasser i atmosfæren vår.
Oksygen er så ømfintlig
at det kun kan være i atmosfæren vår hvis det blir produsert kontinuerlig.
Uten liv ville jordens atmosfære ikke hatt noe oksygen,
så vi prøver å lete etter gasser som ikke hører hjemme,
som kan tilskrives liv, og vi kaller dem biosignatur-gasser.
Men å lete etter biosignaturer på andre planeter er veldig vanskelig.
Vi kan ikke en gang se planeter utenfor vårt solsystem. Stjerner er mye klarere enn planeter.
Det er som å forsøke å se en ildflue i en lyskjegle.
I dag har vi en teknikk for å finne planeter, kalt transitt-teknikken.
Når en planet går foran en stjerne, blir lyset redusert bittelitt.
Disse lysreduksjonene gir forskere hint
om at det kan finnes liv på en planet.
Som avstanden til dens stjerne.
Vi kaller det "beboelig sone", avstanden fra stjernen
hvor planeten, oppvarmet av stjernen, ikke er for varm,
ikke for kald, men akkurat passe for liv.
Forskere har klart å anta noen ganske fantastiske ting om planeter
kun fra disse lysmønstrene.
Forskere tror de har funnet en "Superjord"
med veldig intens gravitasjon.
Et planetsystem med syv planeter, alle innenfor den "beboelige sonen".
Til og med en planet som kan ha rød vegetasjon
fra de ulike bølgelengdene av lys den mottar.
Nå vet vi om over 3500 planeter utenfor vårt solsystem.
De fleste ble oppdaget de siste fem årene.
BEKREFTEDE PLANETER
Og verktøyene blir bare bedre.
JAMES WEBB-TELESKOPET
Neste generasjon av romteleskop vil kunne se enda fjernere galakser.
En satellitt som nettopp er sendt opp,
vil undersøke hele himmelen for mulige planeter,
ikke bare små seksjoner.
Og astronomer utvikler nye teknologier...
STJERNESKYGGE
...som vil la dem se fjerne planeter direkte.
Linjen mellom det som oppfattes som
fullstendig galskap,
og hva som er alminnelig, endres konstant.
Utenom alle de spennende nye måtene å lete etter liv i verdensrommet,
leter forskere også mye nærmere hjemme.
-Vi har landet. -Mottatt.
På 70-tallet sendte vi to romsonder til Mars
for å undersøke jordsmonnet for tegn på liv.
Den første og eneste gangen vi forsøkte.
Et av forsøkene kom tilbake negativt,
men et annet kom tilbake positivt med bevis på en prosess
som kun kan assosieres med levende ting.
Da noen av eksperimentene kom tilbake positive,
og andre kom tilbake negative, var det kontroversielt
fordi det var tvetydig.
Det var vanskelig å konstatere om vi faktisk fant liv.
Motsigelsen kunne bety at en ukjent kjemisk reaksjon oppsto
som bare så ut som en levende ting som konsumerte energi.
REKOGNOSERINGSATELLITT
Men siden 70-tallet hadde vi lært at liv i ekstreme miljøer
brukte energi annerledes, og etterlot forskjellige indikatorer på sitt miljø.
Eksperimentene som ble designet,
var designet basert på liv slik som vi kjente det da,
som var et veldig begrenset syn på liv, kun her på jorden.
Vi må dra tilbake til Mars og gjennomføre eksperimentene på nytt.
MARS 2020
Mars 2020-oppdraget er neste sjanse.
I motsetning til Viking-eksperimentene, vil det ikke se etter nålevende ting,
men det vil se etter tegn på at liv har eksistert i visse Mars-miljøer.
Et oppdrag utvikles også for å se etter biosignaturer...
EUROPA CLIPPER
...i de frosne sjøene på Jupiters måne Europa.
I søket etter intelligent liv
forsøker forskere også å utvide sine tenkemåter og søk.
Det eneste eksempelet vi har på intelligent liv er oss selv.
Du vet,
i Star Trek, jeg mener det var doktoren om bord, Bones,
som innimellom sa: "Det er liv, Jim, men ikke som vi kjenner det."
Dette er faktisk en vanlig feilsitering.
Sitatet er en linje fra sangen "Star Trekkin" av The Firm,
og ble aldri sagt i serien.
"STAR TREKKIN", THE FIRM, 1987
Spock, på sin side, sa noe lignende...
STAR TREK, 1966
...i episode 29 av sesong én.
Det er ikke liv som vi kjenner eller forstår det.
Det er åpenbart levende, det eksisterer.
Fremskritt i vår egen teknologi gir oss nye ideer
om hva intelligente romvesener kan være.
En ting vi gjør i dette århundret,
spesielt den første halvdelen av århundret,
er å utvikle kunstig intelligens som gjør mer
enn å bare spille en god omgang sjakk.
Mennesker er den best kjente referansen for intelligens.
For en storartet standard å prøve å leve opp til.
Vi ser for oss romvesener som en myk og bløt biologi,
mens hoveddelen av intelligens i universet
like gjerne kan være syntetisk intelligens.
En god ting med tanke på å hjelpe oss med å tenke på det vi ikke vet,
er å lese science fiction.
Faktisk var Arrival en av mine favorittfilmer,
bare på grunn av konseptet om at romvesener kunne være så annerledes
fra intelligente humanoider.
Jeg tror virkelig at det er slik det vil være.
Science fiction har formet romprogrammene våre helt siden starten.
Krøniker fra Mars, Klodenes kamp, mange av våre seniorforskere
ble inspirert av disse veldig tidlige romanene,
og de har faktisk utviklet vitenskapens realitet av Mars-utforskningen
som vi har i dag.
Det er et multi-generasjonsprosjekt.
Vi begynner nå.
Vi planter frøene for en veldig lang jobb.
Tenk på volumet av alle jordens hav.
Så kan vi si at det er volumet av rommet vi undersøker,
hvor vi kanskje finner et signal.
Vel, om 50 år, hvor mye av dette havet har vi da undersøkt?
Det er et ganske nedslående ett glass vann.
Om vi enten finner utenomjordisk liv eller lærer at vi er alene,
vil det fortelle oss mye om vår egen sivilisasjon
og om hva framtiden kan bringe.
Tenk tilbake på teorien om det store filteret.
Det kan være at liv sjeldent begynner,
eller at universet er fullt av liv, men at ikke noe er like smart som oss.
Det er gode nyheter for vår sivilisasjons fremtid.
Det betyr at vi kanskje er den eneste planeten i galaksen
som kom seg så langt som intelligent liv,
og det er ingen grunn til at vi ikke kan forvente stabilitet
i tusener eller millioner av år inn i fremtiden.
Eller kanskje den vanskeligste perioden ligger foran oss,
og en ukjent utfordring venter på menneskeheten.
Hvis liv på jorden er typisk og vi er typiske,
men det typiske er at man ikke overlever så lenge,
så sier det ikke mye om fremtiden vår.
Det viktige ved søket etter liv andre steder i universet,
er på en måte søket etter å forstå oss selv.
Det er viktig å forstå hvordan vi som planet kom hit.
Hvor sjeldne er vi, eller hvor sjeldne er vi ikke?
For mennesker vil det skape forståelse for hva det neste store steg blir.