Alla vill se bra ut.
På många platser i världen
betyder det smal, men det finns ett problem.
Vi äter fler kalorier.
Fetma har blivit allt vanligare över hela världen.
Det har drivit på en bantningsindustri i USA som omsätter 66 miljarder dollar.
Bästsäljande böcker, frusna måltider, medlemsprogram,
pulver och piller,
som alla säger sig hålla hemligheten till viktminskning.
Men än har vi inte hittat den.
Dussintals studier har funnit att de flesta endast går ner lite i vikt
och ofta går upp direkt igen.
Så varför fortsätter så många av oss med dieter?
Och varför misslyckas dieter?
EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Allt du behöver för en vacker förändring finns i burken.
Vi har fått mycket felaktig information, oftast av dem som vill göra vinst.
Man måste vara realistisk med viktminskning.
Det finns inget behov av all denna förvirring.
Det är en stor dag när vågen till slut verkar ropa: "Framgång!"
VIKTMINSKNINGSFÖRSÖK UNDER EN LIVSTID
Amerikaner sa att de har bantat i genomsnitt fem gånger under sina liv.
För kvinnor var det sju.
Och metoderna är många.
Det kommer ständigt nya
som hävdar att de ligger i spetsen för forskningen.
Men oftast är det bara samma metoder som kommer tillbaka om och om igen,
och de är ofta inte alls vetenskapligt beprövade.
Exempelvis hävdade den ketogena dieten och den ursprungliga Atkins-dieten
att man genom minskat kolhydratsintag kunde äta fler kalorier och gå ner i vikt.
Studier har funnit att så inte är fallet.
Och paleodieten? Våra paleolitiska förfäder åt faktiskt inte på det sättet.
Många bevis visar att de åt spannmål.
Vissa dieter utgår från kroppen, som att äta enligt sin blodgrupp,
men inga rigorösa vetenskapliga bevis stöder det heller.
Vetenskapen har länge avvisat konceptet med avgiftning
eftersom våra kroppar har utvecklats till att själva göra av med farliga ämnen.
Kosttillskott, särskilt i pillerform, är knappt reglerade.
Tillverkare behöver inte ens bevisa att de är effektiva.
Och sen har vi lågfettsdieter.
Bara för att det står "låg fetthalt" betyder inte det att det är hälsosamt.
Det kan vara smockfullt av socker och kalorier.
Men både lågfetts- och lågkolhydratsdieter är rejält omtvistade.
Nya rekryter, nya regler och en ny fiende.
Fett.
Fett är väl vår hälsas fiende? Tydligen inte.
Kolhydrater är er vän, inte er fiende.
Socker är vår största fiende, och kolhydrater är fula fiskar.
År 2018 bedrev dr Christopher Gardner
och hans team på Stanford University en studie.
Vi tittade på två väldigt populära metoder: lågfett och lågkolhydrat.
Vi bad ingen räkna ut
hur många kalorier de skulle äta för att gå ner i vikt.
Vi fokuserade faktiskt bara på att undvika fettrik
eller kolhydratsrik mat,
men även på att inte vara hungrig.
De rekryterade 609 frivilliga med sex till 45 kilo att gå ner
och tilldelade dem slumpvis
antingen en lågfett- eller lågkolhydratkost i ett år.
Metoder jag provat förut gav som bäst minimala resultat.
Det här var en helt ny erfarenhet för mig.
Jag var på middagen då resultatet avslöjades
och alla data presenterades.
Det var en överraskning att det inte spelade nån roll.
Resultaten? De var praktiskt taget identiska.
En del gick ner mycket i vikt, men de flesta inte.
Jeanne gick ner 2,7 kg och Yvette gick upp 1,8.
Så varför funkar dieter bara för en del?
Det finns ett enkelt svar.
Dieter funkar inte för de flesta eftersom de inte kan hålla sig till dem.
Ändå ser många det som ett personligt nederlag.
Det beror delvis på reklamen.
Jag tappade 18 kg.
Drastisk, enkel och uppnåelig viktminskning.
Lätt som ett, två, tre.
Ett synsätt som går tillbaka till 1863
då begravningsentreprenören William Banting
publicerade den första bantningsbokssuccén.
Letter on Corpulence, Addressed to the Public
var i själva verket en lågkolhydratplan på 16 sidor.
Det är en sympatisk och självbiografisk redogörelse
som särskilde sig från tidiga, auktoritära medicinska redogörelser
och han gör det med medkänsla och lite humor.
Han följer det moderna formatet och säger: "Jag sympatiserar med dig.
Jag var som du.
Om du följer min plan kommer det gå bra."
Boken blev direkt en bästsäljare.
Över stora delar av Europa började folk använda ordet "Banting" om diethållning.
I Sverige gör de ännu det.
De säger "jag bantar" i stället för "jag håller diet".
Men under merparten av vår historia var övervikt undantaget, inte normen.
Måltider måste odlas och prepareras.
Bara att äta tillräckligt krävde stor möda.
Men i väst ändrades allt det efter andra världskriget.
Transportsystem blev bättre, produktionssystem blev bättre,
och företag kunde börja tillverka matvaror
som låg i förpackningar och hade lång hållbarhet.
Och folk älskade dem för de var så praktiska.
Den klassiska bearbetade maten är vad som händer med fullkorn
när man gör fullkorn till vitt mjöl.
Man avlägsnar det yttre klihöljet och vetegrodden.
Det är där alla vitaminer, mineraler och fibrer finns.
Lösningen? Tillsätt de vitaminerna och mineralerna igen.
Många konsumenter som aldrig hört talas om dessa näringsämnen
kopplade nu deras förekomst i nya matprodukter till hälsa.
Och så var den moderna bantningsindustrin född.
Vid lunchtid, istället för fettbildande mat,
dricker de goda milkshaker från Metrecal i olika smaker
för att hålla sig slanka och i form.
Metrecal var en proteinshake på burk som innehöll 225 kalorier
i 14 olika smaker, berikad med vitaminer och mineraler.
Det var en sensation.
Den berömda tikibaren Trader Vic's erbjöd en flytande lunch med 325 kalorier.
Varuhuset Bergdorf Goodman lanserade en handväskplunta
för alla hemliga Metrecal-drickare.
Senatens restaurang hade det på menyn.
Och till och med JFK var ett fan.
Men Metrecal-manin tog slut.
I början av 1980-talet slutade företaget tillverka dem,
delvis för att kalksmakande shaker istället för att äta mat
är svårt för de flesta,
och delvis att andra bantningsflugor tog över.
VIKTVÄKTARNA
Och det här är vårt dilemma.
Bantningsindustrin pressar oss att äta färre kalorier
medan matindustrin pressar oss att äta fler.
Allt ändrades med ökningen i kroppsvikt som skedde
i början av 1980-talet.
Amerikanska staten ändrade sin policy för jordbrukssubventioner
och gav bönder incitament för att odla så mycket mat de kunde.
Mat blev billigare och vi åt mer av den, särskilt mellan måltider.
I slutet av 70-talet åt 28 % två eller fler mellanmål om dagen.
I mitten av 90-talet hade den siffran klättrat till 45 %.
För att uppnå viktökningen
som skedde bland amerikaner mellan 1980 och 2000
måste folk öka sitt kaloriintag med cirka 500 kalorier om dagen.
Nu när viktminskning var ett allvarligt hälsoproblem
började regeringar lägga pengar på forskning
som ledde till en ny förståelse för varför diethållning är så svårt.
I sju säsonger har Biggest Loser gett er nya hjältar.
De här människorna är inte som ni.
De är ni.
Biggest Loser var en unik möjlighet.
Nu kunde vi studera personer
som gick ner mycket i vikt,
mer än 59 kg i genomsnitt, på sju månader.
Och de började med den allvarligaste formen av fetma.
Fetma definieras som ett kroppsmasseindex, eller BMI, på över 30.
Det här är klassen som Biggest Loser-deltagarna tillhör.
Vi studerade dem sex år efter tävlingen.
I genomsnitt gick de upp två tredjedelar av vikten de hade tappat.
En av överraskningarna var att deras ämnesomsättning saktade ner
mycket mer än väntat.
Ämnesomsättningen, vad är det?
Ämnesomsättning är i stort sett den energi som krävs
för att hålla celler vid liv.
Maten vi äter är vår energikälla.
Majoriteten av den energin, 70-90 %,
används enbart till kroppsprocesser som matsmältning,
hjärtslag, hårväxt och så vidare.
Inte till att gå, cykla eller jogga.
Fysisk aktivitet är toppen för muskelstyrka och vår allmänna hälsa,
men det bränner inte många kalorier.
Efter träning tenderar folk att äta fler kalorier, vilket inte heller hjälper.
Viktminskning handlar inte bara om viljestyrka.
Våra kroppar är ganska resistenta mot viktförändring, särskilt viktminskning.
Och sen har vi leptin,
ett hormon som signalerar till hjärnan hur hungrig man är.
Enligt studier är leptinnivåer lägre hos personer
som just gått ner i vikt.
I slutet av Biggest Loser
var leptinnivåerna i deras blod knappt mätbara.
Så man bränner färre kalorier,
och man vill äta fler kalorier än innan man gick ner i vikt.
De flesta tar inte till såna extrema metoder för att gå ner i vikt
eller hålla vikten,
men de upplevde en del metaboliska förändringar
och förändringar i leptin.
Dessutom finns det en aspekt med våra kroppar
och med bantning som vi inte kan kontrollera.
Våra gener.
Mer än 50 % av variationen mellan människor och hur mycket de väger
beror på gener.
Det betyder inte att ens vikt avgörs av ens gener,
men vissa gener gör det troligare att man blir överviktig
inom en given miljö.
Men vi vet också att gener inte har förändrats märkbart de senaste 30 åren,
i takt med uppgången av fetmaepidemin.
Våra gener kanske inte har förändrats, men det har vår matmiljö.
I USA är kaloririk bearbetad mat nu ofta billigare och mer lättillgänglig
än nyttig mat, särskilt i låginkomstområden.
Det är delvis därför som fetma i USA kan variera så mycket
bland olika etniska grupper.
Miljontals amerikaner bor inte nära en mataffär
och kan inte enkelt köpa färsk mat.
Matmiljön som var tillgänglig för mig under min uppväxt...
UNGDOMSLEDARE, EAST NY FARMS
...var väldigt begränsad.
De typiska McDonald's, Popeyes, White Castle, många snabbmatsrestauranger.
I århundraden måste vi odla och laga våra måltider.
Den kunskapen fördes vidare från förälder till barn.
Urbana gårdar som denna försöker återintroducera den kunskapen.
Att få lära mig så mycket om näring och implementera det i mitt eget liv
har förbättrat mitt liv.
Med så många krafter utanför vår kontroll,
våra miljöer, våra gener, kan diethållning kännas hopplöst.
Men det är det inte. Minns ni Stanford-studien?
Betoningen på att äta obearbetad mat ledde faktiskt till viktminskning.
Viss obearbetad mat innehåller många kalorier,
men den är ofta nyttigare och mer mättande
så att man inte faller tillbaka.
Genom att inte räkna kalorier,
utan att fokusera på att minska kolhydrater eller fett,
rapporterade de faktiskt, när vi frågade vad de åt,
att de uppnådde ett underskott på 500 kalorier om dagen.
Vårt intryck var att de inte kände sig så hungriga som de hade gjort
om vi hade sagt: "Skär ner allt ner äter med en fjärdedel eller tredjedel."
Och det är nyckeln till framgångsrik bantning:
hitta en diet att hålla sig till som inte längre är bantning
utan ens matvanor.
En kommentar vi fick från många av de mest framgångsrika var
att vi hade hjälpt dem förändra deras relation till mat.
Och även om de inte nådde sin målvikt,
gjorde den nya relationen till mat många friskare.
Jag tog mig ur förstadiet till diabetes.
Jag vill inte gå ut och äta lasagne med pizza vid sidan om.
Jag vill gå ut och äta en god grönsallad
och kanske jag tar en bit pizza, men vegetarisk.
I vår historia har vi länge levt i samhällen
på gränsen till matbrist och svält.
Vi har drömt om magiska länder med lättillgänglig, god mat.
Ironin i dag är att många av oss över hela världen bor i det magiska landet
där vi kan äta så mycket vi vill, när vi vill.
Men i den här versionen lider vi fortfarande.
Anledningen till att dieter misslyckas
är att de bara fokuserar på själva viktminskningen.
Mänsklig fysiologi är utformad för att se till att vi bibehåller vår vikt
och fysiologi gillar inte att bli bekämpad.
Men dieter kan funka.
Man måste bara äta färre kalorier och hålla sig till det.
Det finns ingen magisk diet som hjälper alla göra det.
Det handlar i slutänden om detta:
Kostråd är väldigt enkla.
Ät frukt och grönsaker, inte för mycket skräpmat,
och balansera kaloriintaget
med aktivitetsnivån.
Försök att äta obearbetad mat i den mån man kan.
Det är inte mer komplicerat än så.