‎Un artist profesionist de domino
‎e o persoană ‎care poate aranja mii de piese domino
‎pentru a crea structuri, modele, imagini.
‎În 2017, Steve Price a condus o echipă ‎care a construit un domino
‎compus din peste 76.000 de piese.
‎Astfel a doborât un record Guinness.
‎Poți construi în două dimensiuni
‎sau poți face structuri tridimensionale ‎precum piramide, ziduri
‎arcuri de cerc și spirale.
‎Clipurile sale video de pe Youtube ‎au milioane de vizionări.
‎Plăcerea rezultată din urmărirea căderii ‎pieselor vine de la faptul că știi
‎cât timp ai petrecut la proiect.
‎Ca spectator, privești cum cad piesele.
‎Oamenilor le place ‎să privească tot felul de lucruri.
‎De ce urmăresc milioane de oameni clipuri ‎video în care se glazurează prăjituri...
‎sau se distrează la un colaj compus ‎din 21 de poze cu coșuri.
‎Altora le plac bisericile gotice,
‎caii, înotul sincron,
‎și, bineînțeles, alți oameni.
‎De unde vin toate aceste preferințe?
‎Și de ce căutăm frumusețea?
‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Arta, o experiență creativă individuală.
‎Cu cât cunoști mai multe, ‎cu atât experiența va fi mai intensă.
‎Mulți fotografi ‎își datorează succesul specializării.
‎Poate fi natură moartă,
‎copiii, animale sau modă.
‎Mă tem că Pământul are propria clasă.
‎Amplasarea e exactă și simetrică.
‎Exactitatea detaliilor ajută la lăsarea ‎unei impresii finale de perfecțiune.
‎Filozofii au încercat timp de mii de ani ‎să explice frumusețea.
‎Aristotel a spus: „Frumusețea depinde ‎de magnitudine și ordine.”
‎Confucius a zis: „N-am cunoscut om să ‎iubească virtutea mai mult ca frumusețea.”
‎Kant a zis: ‎„Frumusețea e universal încântătoare
‎fără a avea concept.”
‎În Renascentism ‎s-au plantat semințele unui răspuns
‎atunci când un matematician italian ‎a denumit un număr „proporția divină.”
‎A făcut-o într-o carte ‎ilustrată de Leonardo da Vinci.
‎Matematicienii au fost obsedați ‎de acest număr din vremuri antice
‎pentru că apărea constant în geometrie.
‎În anii 1800, un psiholog german ‎a decis că acest număr
‎este legea universală a frumuseții. ‎Azi e cunoscut în cultura populară
‎drept „raportul de aur.” ‎Se susține că se găsește
‎în diverse capodopere ale omului ‎amplasate pe întreg Globul.
‎Dar există o problemă.
‎Când s-a încercat studierea sa directă,
‎nu e clar dacă toți au descoperit direct ‎dreptunghiul de aur.
‎Numeroasele studii au găsit dovezi slabe
‎că oamenii sunt atrași în mod special ‎de dreptunghiuri
‎cu această proporție exactă.
‎E adevărat, ne plac dreptunghiurile.
‎E cea mai bună configurație ‎la care te poți gândi.
‎E cea mai rapidă formă ‎pe care creierul o poate procesa.
‎E plăcută.
‎Mulți cercetători cred că motivul
‎se reduce la supraviețuire.
‎Acum mai mult de 150 de milioane de ani,
‎Pământul era dominat de dinozauri.
‎Dar pentru a înțelege ‎cum vedea omul lumea,
‎trebuie să privești în jos, ‎spre picioarele dinozaurului.
‎Strămoșii noștri, ‎mamifere asemănătoare șoarecilor,
‎acolo își petreceau timpul. ‎Aveau o viziune îngustă asupra lumii.
‎Percepeau doar două culori: ‎albastru și roșu.
‎Pentru a evita prădătorii ‎care vedeau mai bine ca ei,
‎duceau o viață nocturnă ‎și scanau mediul pe orizontală.
‎Poate e motivul pentru care dăm această ‎formă atâtor lucruri în ziua de azi.
‎Frumusețea vizuală se bazează pe vedere, ‎bineînțeles, și vederea noastră a evoluat
‎pentru că ne ajută să supraviețuim.
‎Când au dispărut dinozaurii, ‎strămoșii noștri au ieșit la lumină.
‎În decursul timpului, ‎ochii lor s-au dezvoltat,
‎percepând toate culorile curcubeului ‎pe care le cunoaștem azi.
‎Și multe lucruri ‎de care încă suntem atrași vizual,
‎i-au ajutat pe strămoșii noștri ‎să supraviețuiască.
‎Florile indicau că există posibilitatea ‎apariției unor fructe.
‎Sursele de apă semnalizau ‎posibilitatea hranei din abundență...
‎și locurile de refugiu ne ajutau ‎să evităm prădătorii.
‎Încă ne plac peisajele ‎unde omul primitiv a evoluat.
‎În anii 1990, doi oameni de știință ‎au efectuat un studiu
‎pentru a găsi cel mai plăcut tablou ‎din 14 țări diferite.
‎Au pus întrebări de genul:
‎„Vă plac mai mult peisajele exterioare ‎sau interioare?”
‎„Care dintre următoarele tipuri ‎de peisaje exterioare vă place mai mult?”
‎„Ați spune că preferați tablouri
‎în care oamenii sunt goi sau îmbrăcați?”
‎Rezultatul arăta așa în Statele Unite.
‎În Franța, așa. Acesta era reprezentativ ‎pentru Turcia și aceste pentru China.
‎Există o ipoteză ‎denumită „savana africană”
‎deoarece savana are acele proprietăți.
‎Cer albastru, ‎o stâncă drept adăpost,
‎o plantă comestibilă ‎și o mare întindere de apă.
‎Se pare că nu suntem ‎niște creaturi foarte originale.
‎O parte a ce ni se pare nouă frumos ‎e dorința de a trăi.
‎Dar nu toți sunt convinși ‎că frumusețea are o explicație.
‎Cred că oamenii de știință ‎au fost induși în eroare
‎de către experiența fantastică ‎de a explica ceva
‎și că acele explicații ‎pot fi expuse pe scară largă.
‎În 2017, Richard Prum a publicat o carte
‎care a provocat zarvă ‎în lumea biologiei evoluționiste.
‎El argumentează că nu toată frumusețea ‎se referă la supraviețuire sau adaptare.
‎Câteodată e arbitrară ‎sau chiar nefolositoare.
‎Să luăm ca exemplu coada păunului.
‎Coada e plină de sute de pete ‎care seamănă cu un ochi,
‎fiecare având patru sau cinci culori
‎create de nanostructuri optice din pană.
‎Acestea sunt compuse ‎din granule de melanină
‎și au o structură cristalină.
‎Femelele păun sunt atrase de aceste cozi.
‎În timpul acțiunii de curtare, ‎păunul își umflă coada
‎și creează un semicerc uriaș
‎care este etalat deasupra femelei.
‎Dar coada e grea și îl împiedică ‎pe păun la alergat și zburat.
‎Frumusețea lor, în esență, ‎îi încurcă la supraviețuire.
‎Acest lucru l-a încurcat și pe Charles ‎Darwin, după cum reiese dintr-o scrisoare.
‎„De fiecare dată ‎când privesc o pană a cozii păunului,
‎mi se face scârbă.”
‎Era deranjat de faptul ‎că adaptarea prin selecție naturală
‎nu putea descrie evoluția ornamentelor ‎care nu sunt folositoare
‎în lupta pentru supraviețuire.
‎A propus teoria selecției sexuale, adică
‎selecția partenerului este de fapt ‎o experiență subiectivă a animalelor.
‎Se pare că nu numai păunul ‎are ornamente care aparent nu-l ajută.
‎Mai sunt și pasărea grădinar ‎cu penajul său ondulat...
‎cocoșul de munte ‎și pieptul său gonflabil galben...
‎fregata mare și bășica sa roșie...
‎pasărea sabot‎ ‎și ciocul său ‎care seamănă cu un sabot.
‎Există multe păsări în lumea de azi ‎care nu prezintă culori stridente,
‎modele elaborate, ‎diversitate sau preferințe.
‎Totul se rezumă la plăcere.
‎Plăcerea e motivația din spatele ‎alegerilor pe care le fac animalele.
‎Pentru creierul uman, ‎frumusețea înseamnă plăcere.
‎După părerea noastră, ‎activarea combinată a cortexului vizual
‎și a acestor sisteme de recompensare
‎sunt semnătura biologică ‎a răspunsului nostru la frumusețe.
‎Sunt implicate ‎trei sisteme neurotransmițătoare.
‎Mai întâi, sistemul dopaminic.
‎Dopamina este răspunsul nostru la dorințe.
‎O eliberare de dopamină ‎ne afectează profund.
‎E ceea ce ne motivează să ne apropiem ‎de lucrurile ce le considerăm atrăgătoare.
‎Dar frumusețea poate, de asemenea, ‎activa și sistemele
‎endocanabinoid și opioid.
‎Aceleași sisteme sunt activate ‎prin consumul de canabis sau opioide.
‎Se pare că acestea sunt nucleul plăcerii.
‎Dar femelele păun au evoluat să fie atrase ‎de aceeași coadă de păun.
‎E mai greu să explici de ce omul ‎simte plăcere când vede ceva frumos.
‎Nu avem toți aceeași părere.
‎În Japonia, cândva era considerat un semn ‎de frumusețe să-ți vopsești dinții negri.
‎În Europa, un semn de frumusețe era ‎să-ți smulgi toate genele.
‎Azi, în America, unii consideră că e ‎atrăgător bronzul prin pulverizare,
‎solar sau spumă.
‎Noi, oamenii, suntem ființe culturale. ‎Suntem influențați de societate.
‎Luăm o parte din acea societate ‎și o încorporăm în comportamentul nostru.
‎Preferințele estetice sunt stabilite ‎la nivel psihologic prin dezvoltare,
‎expunere și inovație individuală.
‎Suntem cu toții condiționați de cultură ‎în funcție de context.
‎Încerc întotdeauna să mă întreb
‎de ce gândesc așa, de unde vine acel gând?
‎Cultura artei pieselor de domino ‎se bazează pe internet.
‎Există o mare comunitate de nișă ‎care se bucură de această artă.
‎Acum 150 de ani, picturile impresioniste ‎au ajuns greu pe gustul oamenilor.
‎Acum, dacă întrebi majoritatea ‎americanilor, oamenii tind să zică
‎că preferă operele de artă impresioniste.
‎Creierul nostru nu s-a modificat ‎în 150 de ani
‎și totuși preferințele populației ‎s-au schimbat dramatic.
‎Nu? Se datorează lucrurilor ‎la care suntem expuși.
‎De exemplu culoarea. ‎Azi, în SUA, rozul e asociat cu fetițele.
‎Dar în 1927, revista Time i-a intervievat ‎pe angajații a zece magazine mari.
‎Jumătate au spus ‎că rozul este reprezentativ pentru băieți.
‎Această schimbare de concepție ‎s-a produs în deceniile următoare.
‎S-a datorat, în parte, campaniilor ‎publicitare pentru jucării din anii 1980.
‎Te iubesc, poneiule.
‎La fel și cu galbenul închis.
‎S-a descoperit că ochii bebelușilor ‎fixează această culoare cel mai mult.
‎Dar adulții din jurul lumii
‎declară peste tot că e culoarea ‎pe care o plac cel mai puțin.
‎Teoria principală este ‎că, odată cu creșterea,
‎învățăm să asociem acea nuanță ‎cu lucruri neplăcute.
‎Există moduri complicate ‎în care experiențele noastre, educația
‎și structura societății pot influența
‎ceea ce ni se pare atrăgător.
‎Poți privi tabloul unui rege ‎și poți fi uimit
‎de opulență sau de frumusețe.
‎Pe de altă parte, dacă noțiunea monarhiei ‎te deranjează,
‎atunci nu ți se mai pare frumos.
‎E foarte greu să înțelegi ‎ce anume le aduce unora satisfacție.
‎De aceea, oamenii de știință ‎tind să se concentreze, în general,
‎pe ce place majorității.
‎Nu există cercetări suficiente ‎care să explice de ce unora le place asta.
‎sau asta...
‎sau asta.
‎Oamenii de știință ‎care cercetează creierul în momente
‎maxime ale experienței frumosului,
‎cred că se poate să fi găsit un indiciu ‎într-o zonă a creierului denumită RI.
‎RI este rețeaua implicită.
‎O putem privi ‎ca starea implicită a creierului.
‎Atunci când i se cere cuiva ‎să gândească ceva specific, la tomografie
‎se vede cum această parte ‎a creierului se odihnește.
‎RI se activează atunci ‎când nu facem o acțiune specifică
‎și mintea privește către interior.
‎Probabil creierul reflectă ‎o stare de interiorizare
‎ca atunci când îți zboară mintea, ‎când sinele face introspecție.
‎În experimente recente, participanților ‎li s-au prezentat imagini cu opere de artă
‎dintr-o varietate de culturi.
‎S-a întâmplat ceva surprinzător.
‎Regiunea RI din creierul lor ‎s-a activat...
‎dar doar când au privit tablourile
‎care i-au impresionat cel mai mult.
‎Se activează o serie de asocieri
‎și gânduri în creierul nostru,
‎un fel de joacă liberă ‎a imaginației noastre.
‎Cercetătorii cred că se dovedește ‎că felul cum percepem frumusețea
‎implică conectarea simțurilor și emoțiilor ‎cu ceva de natură personală...
‎conștienta sinelui.
‎Când ești impresionat de un tablou,
‎ești forțat să faci introspecție. ‎Asta poate fi indicatorul biologic
‎a ceea ce înseamnă ‎să fii impresionat de un tablou.
‎Asta poate explica ‎de ce suntem atrași și impresionați
‎de aceleași tipuri de imagini, ‎chiar dacă memoria ne lasă.
‎DIRECTOR PROGRAM TERAPIA DEMENȚEI
‎continuă să aibă aceleași gusturi în artă
‎pe tot parcursul vieții.
‎Într-un experiment din 2008, ‎unui grup de 20 de pacienți cu Alzheimer
‎li s-au arătat mai multe tablouri.
‎Unele au fost reprezentative, ‎precum Oameni în soare de Edward Hopper.
‎Altele mai puțin, ‎precum Femeia care plânge de Picasso.
‎Altele au fost abstracte ‎precum Compoziție de Mondrian.
‎Pacienților li s-a cerut ‎să aranjeze tablourile după preferință.
‎După două săptămâni, ‎li s-a cerut același lucru.
‎Când li s-a cerut să ordoneze tablourile ‎inițiale, le-au pus cam în aceeași ordine.
‎Percepem frumosul la un nivel profund.
‎Al lui Randy mi s-a părut minunat.
‎Are un simț grozav al culorilor.
‎Pentru cei cu demență, ‎pictatul poate fi o terapie puternică.
‎După mine, ‎culoarea este cea mai importantă.
‎Apoi e sentimentul de mișcare.
‎Îmi place mișcarea în tablouri.
‎Ce mai vedem aici?
‎Eu văd soarele.
‎Sufăr de demență Lewy Body.
‎A fost un mare șoc pentru mine ‎și pentru toți ceilalți.
‎Cu toții avem pierderi de memorie.
‎Diverse grade în funcție de persoană ‎și de cât timp am fost afectați.
‎Reținem preferințele ‎pentru anumite tipuri de artă
‎sau anumite lucrări de artă,
‎pentru că acele opere ‎ne impresionează profund.
‎Îmi place mult ‎să-i văd pe alții cum pictează.
‎Privește-le fețele, prind viață.
‎Se întâmplă atât la cei cu demență, ‎cât și la restul.
‎Imaginați-vă că am purta aceleași haine...
‎mâncarea nu ar avea gust...
‎casele ar fi toate le fel.
‎Ar dori cineva ‎să trăiască într-o lume ca asta?
‎Absența frumuseții, absența trăirii ‎unor experiențe plăcute estetic
‎ar duce la o viață foarte săracă.
‎Perfect.
‎Subtitrarea: Dan Anescu