Egy profi dominóművész az az ember,
aki több ezer dominót állít fel, hogy különböző struktúrákat,
mintákat, képeket hozzon létre velük.
A Steve Price vezette csapat 2017-ben egy olyan kiállítást épített meg,
ami több mint 76 000 darabból állt,
ezzel megdöntve a Guinness rekordot.
Építhetünk a talajon két dimenzióban,
vagy 3D-s struktúrákat is, például piramisokat vagy falakat,
és lehet íveket és spirálokat is.
A YouTube-videóit több millióan nézik meg.
Az öröm, amit akkor érzünk, amikor látjuk eldőlni a dominókat, abból ered, hogy
tudjuk, mit fektettek a projektbe.
Nézőként csak nézhetjük, ahogy minden a helyére kerül.
Az emberek mindenféle dolgokat szeretnek nézni.
Miért nézik milliók, ahogy sütiket dekorálnak?
Vagy miért bámulnak élvezettel egy 21 kivágott pattanásból álló kollázst?
Mások a gótikus templomokat kedvelik,
vagy a lovakat, a szinkronúszást,
és persze másokat.
Honnan jönnek ezek a preferenciák?
És miért keressük egyáltalán a szépséget?
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
A művészet egy egyéni kreatív élmény.
Minél nagyobb az egyén tudása, annál nagyobb lesz az élmény.
Sok fotós a specializációnak tudja be a sikerét.
Legyen az csendélet,
kisbabák, állatok vagy akár divat.
Attól tartok, maga a Föld is egy osztályban van.
Az elhelyezés pontos és szimmetrikus.
A részletek pontossága segít végül a tökéletesség benyomását kelteni.
A filozófusok évezredek óta próbálják megmagyarázni a szépséget.
Arisztotelész ezt mondta, "A szépség a mérték és a rend függvénye".
Konfuciusz így írt: "Nem láttam olyat, aki úgy szerette az erényt, mint a szépséget".
Kant szerint "A szépség az, ami egyetemesen tetszik,
koncepció nélkül".
A reneszánsz korában a válasz magjait elültették,
amikor egy olasz matematikus leírt egy számot, az Aranymetszést,
egy könyvben, amit Leonardo da Vinci illusztrált.
A matematikusokat ősidők óta foglalkoztatta ez a szám,
mert újra és újra előjön a geometriában.
Az 1800-as években egy német pszichológus kijelentette, hogy ez a szám
a szépség egyetemes képlete, és ma a popkultúrában
az aranyarányként közismert, mivel mindenféle,
ember alkotta remekműben fellelhető világszerte.
Van azonban ezzel egy kis gond.
Amikor közvetlenül próbálják tanulmányozni,
már nem olyan egyértelmű, hogy mindenki kifejezetten az arányos téglalapra reagál.
Több tanulmány is alig tudta bizonyítani,
hogy az emberek különösképpen vonzódnának a konkrétan ilyen
arányú téglalapokhoz.
De azért a téglalapokat szeretjük.
Ez a legjobb módja a képek átvitelének a síkból az agyba.
Vagyis ez a leggyorsabb alak, amit az agyunk képes feldolgozni.
Jó ránézni, mert kényelmes a szemünknek.
Sok tudós szerint ennek oka
a túlélésben keresendő.
Több mint 150 millió éve
a dinoszauruszok uralták a Földet.
Ahhoz, hogy megértsük, hogyan látják a világot az emberek,
le kell néznünk a dinók lábaira.
A mi őseink, az apró, cickányféle emlősök,
ott töltötték az idejüket, és elég sötéten láthatták a világot.
Csak két színt érzékeltek, a kéket és a pirosat.
Ráadásul éjszakai életet éltek, hogy elkerüljék a jobban látó ragadozókat,
és állandóan pásztázták a környezetüket vízszintesen.
Ez lehet az egyszerű oka annak, hogy miért készül ma oly sok minden ilyen alakúra.
A vizuális szépség természetesen a látáson alapul, és a mi látásunk úgy
fejlődött, hogy segítsen túlélnünk.
Amikor a dinoszauruszok kihaltak, az őseink előjöttek a fényre.
És idővel a szemük javult,
megnyílva a szivárvány összes színére, amit ma ismerünk.
És sok dologhoz vonzódunk vizuálisan,
amik az őseinket segítették a túlélésben.
A virágok azt jelzik, hogy valami gyümölcsöt hozhat.
Ahol víz van, ott valószínűleg táplálék is van.
A menedékhelyek pedig segítettek elkerülni a ragadozókat.
Még most is tetszenek nekünk az olyan tájak, ahol a korai emberek kifejlődtek.
A '90-es években két művész elvégzett egy felmérést,
hogy megtalálják 14 ország legkedveltebb festményeit.
Például olyasmit kérdeztek, hogy:
"Kültéri vagy beltéri jelenetet ábrázoló festményt nézel szívesebben?"
"A következő kültéri jelenetek közül melyik tetszik a legjobban?"
"Inkább a meztelenül ábrázolt emberek tetszenek
a festményeken, vagy a teljesen felöltözöttek?"
Az eredményül kapott festmény így nézett ki az Egyesült Államokban.
Franciaországban így. Ez volt Törökországé, ez pedig Kínáé.
Ezt néha afrikai szavanna hipotézisként emlegetik,
mivel a szavanna néz ki pont így.
Kék ég, valamiféle menedékhely kőből,
valami ehető növény és egy nagy vízmosás.
Kiderült, hogy rettenetesen unalmas lények vagyunk.
A szépség egy része csak az élni akarás.
De nem mindenkit győzött meg a szépségre adott valamilyen magyarázat.
Szerintem a tudósokat félrevezeti
a megmagyarázás fantasztikus élménye,
amikor azt hiszik, hogy a magyarázatoknak nagy hatalmuk van.
2017-ben Richard Prum kiadott egy könyvet,
ami felkavarta az evolúciós biológia világát.
Azt állítja benne, hogy a szépség nem csak a túlélésről és a fittségről szól.
Egy része véletlenszerű, sőt, még haszontalan is.
Vegyük például a pávakakas farktollait!
A farktollait több száz gyönyörű szemfolt borítja,
melyek mindegyike négy vagy öt különböző színből áll,
amiket a tollakban lévő optikai nanostruktúrák hoznak létre,
amik melanin szemcsékből állnak
kristályszerűen rendeződve.
A tojók, vagyis a pávatyúkok, vonzódnak ezekhez a farktollakhoz.
Udvarlás közben a kakas kitárja a farktollait,
ezzel egy hatalmas félkört hozva létre,
amit a tojó fölé terít, miközben megmutatja.
Ám a farktollak nehezek, így a kakasnak megnehezítik, hogy fusson, vagy repüljön.
Az ő szépségük lényegében rossz a túlélésükre nézve.
Ezen még Charles Darwin is megütközött, amint azt meg is írta egy kollégájának.
"Valahányszor megpillantom egy pávakakas farktollát,
hányingert kapok tőle!"
Zavarta, hogy az alkalmazkodás a természetes szelekció révén
nem tudta leírni a díszítmények kifejlődését, amik nem segítették
a túlélésért folyó küzdelmet.
Felvetette a szexuális szelekció elméletét, és azt feltételezte,
hogy a párválasztás az állatok szubjektív tapasztalatain alapul.
És nem csak a pávának van látszólag haszontalan ékessége.
Ott van például a bóbitás aranymadár és a hullámzó köpenye.
Az ürömfajd a felfújható sárga mellkasával.
A szalagos fregattmadár a ballonszerű vörös torokzacskójával.
A papucscsőrű gólya, aminek a csőre úgy néz ki, mint egy papucs.
Tehát nincs is ma olyan madár a világon, ami ne mutogatná a kisugárzását,
a részletgazdagságát, a változatosságát vagy a preferenciáját.
Az egész a kedvtelésről szól.
A kedvtelés a motiváló erő az állatok döntései mögött.
Az emberi agyban ez a szépség: kedvtelés.
Szerintünk a vizuális cortex aktiválását vegyítve
ezekkel a jutalomrendszerekkel,
megkapjuk, hogy biológiailag mit jelent a szépségre adott válaszunk.
Három fő ingerületátviteli rendszer érintett ebben.
Először is a dopaminrendszer.
Úgy tűnik, a dopaminrendszer felel a vágyainkért és az akaratainkért.
Egy dopaminlöket szó szerint tettre sarkall minket.
Ez vesz rá bennünket, hogy a nekünk tetsző dolgokat megközelítsük.
A szépség aktiválhatja az endokannabinoid- és
az ópioid rendszerünket is.
Ugyanazok a rendszerek, amiket a kannabisz vagy az ópioidok fogyasztása aktivál.
Úgy tűnik, ezek az öröm élményének alapvető magjai.
De a pávatyúkok olyanok, hogy örömüket lelik az egyforma pávakakas farktollakban.
amitől még nehezebb az emberek szépségből származó örömét megmagyarázni,
mivel mi nem értünk ennyire egyet.
Egykor Japánban a szépség jele volt, ha valaki feketére festette a fogait.
Valaha Európában a szépség jele volt, ha valaki kiszedte az összes szempilláját.
Ma Amerikában egyesek szerint az a szép, ha valaki barnára festi, sprézi,
színezi, habozza, égeti vagy porozza a bőrét.
Mi, emberek, kulturális lények vagyunk. Hatással van ránk a társadalmi környezet,
fogjuk a környezet változatosságát és beépítjük önmagunkba.
Az esztétikai preferenciák pszichológiailag fejlődés révén alakulnak,
attól függően, hogy mivel találkozunk, és egyéni innováció révén is.
Persze mind kulturálisan kondicionáltak vagyunk, a kontextusunktól függően.
De azt hiszem, mindig megkérdezem, hogy
"Vajon miért gondolom ezt?" "Honnan jött ez?"
A dominóművészet kultúrája egyértelműen a neten alapszik.
Van egy elég nagy közösség azoknak, akik szeretik az ilyesmit.
150 évvel ezelőtt az impresszionista festmények alig tudtak betörni a szcénába.
Manapság, ha megkérdeznénk az amerikaiakat, azt mondanák,
legjobban az impresszionista művészetet kedvelik.
Az agyunk nem változott 150 év alatt,
de az ilyen népesség alapú preferenciák drámaian megváltoztak.
Ugye? Ez tehát biztos amiatt van, amivel találkozunk.
Vegyük a színt!
Az USA-ban a rózsaszínt ma gyakran a kislányokkal azonosítjuk.
Ám 1927-ben, amikor a Time magazin tíz nagy áruházat felmért,
felük azt állította, hogy a rózsaszín a kisfiúk színe.
Az átmenet a következő évtizedekben történt,
ami részben a '80-as évek játékgyártó cégeinek köszönhető.
Szeretlek, én kicsi pónim!
Vagy a sötétsárga.
Egyik vizsgálat szerint a kisbabák tekintete ezen időzik a legtovább.
Ám szerte a világon a felnőttek
konzisztensen a legkevésbé népszerűként rangsorolják ezt a színt.
Egy népszerű elmélet azzal magyarázza, hogy ahogy felnövünk,
megtanuljuk kellemetlen dolgokkal asszociálni ezt a színt.
Bonyolult módokon a tapasztalataink, a neveltetésünk,
de még a társadalmi rendszerünk is befolyásolhatja,
hogy mit tartunk vonzónak.
Egy uralkodó képét elnézve lenyűgözhet bennünket
a gazdagság vagy a szépség.
Másrészt viszont, ha maga az uralkodás elképzelése kellemetlen a számunkra,
akkor nem fogjuk szépnek látni.
Azt megragadni, hogy az egyes embereknek mi tetszik, nagyon nehéz.
Ezért van az, hogy a tudósok inkább azzal foglalkoznak,
ami a legtöbb embernek tetszik.
Még nem sikerült megmagyarázni, hogy egyesek miért látják szépnek ezt...
vagy ezt...
De az esztétikai élmény csúcsán lévő agyat tanulmányozó
kutatók úgy vélik,
hogy megtalálhatták a rejtély nyitját a nyugalmi hálózatban.
A nyugalmi hálózatot DMN-nek is nevezzük, az angol nevéből.
Úgy képzelhetjük el, mint az agy üresjárat állapotát.
Agyszkennelés közben, ha feladatvégzésre kérnek, vagy hogy gondoljunk valamire,
ez az agyterület elcsendesedik.
A nyugalmi hálózat akkor dolgozik, amikor nem csinálunk semmi különöset,
és az elménk befelé fordul.
Valószínűleg egy belső állapotot tükröz,
amikor egy kicsit eltávolodunk, az elménk elkalandozik
amikor önmagunkra figyelünk.
A közelmúlt néhány kísérletében különböző kultúrák művészeti alkotásait
mutatták meg embereknek.
És valami meglepő történt.
Az agyuk nyugalmi hálózata beindult.
Ám csak olyankor, amikor olyan képeket néztek,
ami a legjobban megindította őket.
Egy egész sor asszociációt
és gondolatot ébreszt az agyunkban,
mintha szabadjára eresztenénk a saját képzeletünket.
A kutatók szerint ez azt bizonyítja, hogy a szépség megtapasztalása
magával vonja az érzékeink és érzelmeink összekötését valami személyessel.
Önmagunk érzékelésével.
Abban, hogy egy festmény megindít bennünket, van valami,
ami arra kényszerít, hogy önmagunkra figyeljünk. Biológiailag ez jelölheti azt,
amit értünk az alatt, hogy egy festmény megindít bennünket.
Ami megmagyarázná, hogy miért tetszik és indít meg
ugyanaz a kép, még ha a memóriánk cserben hagy is.
Kutatások igazolják, hogy demenciában szenvedő emberek
művészeti ízlése ugyanolyan marad,
mint amilyen egész életükben volt.
Egy 2008-as kísérletben húsz Alzheimer-kóros betegnek
egy sor festményt mutattak.
Némelyik ábrázoló volt, mint például Edward Hopper People in the Sun címűje.
Mások kevésbé, mint Picasso Síró nője.
És megint mások teljesen elvontak voltak, mint Mondrian Kompozíciója.
Arra kérték a betegeket, hogy rangsorolják a képeket aszerint, hogy mennyire tetszik.
Két héttel később ugyanezt a feladatot kapták.
Amikor az eredeti képek rangsorolására kérték őket,
közel ugyanazt a sorrendet állították fel, mint korábban.
A szépségérzetünk mély.
Szerintem Randyé gyönyörű lett.
Nagyon jó érzéke van a színekhez.
A demenciában szenvedő embereknél a művészet hatékony terápia lehet.
Nekem a színek válnak be a legjobban.
Aztán a mozgásérzet.
Szeretem a mozgást a festésben.
Mit látunk még itt?
Lewy-testes demenciám van.
Számomra hatalmas sokk volt. Biztos mindenkinek az.
Mindannyian küszködünk az emlékezetkieséssel.
Különböző mértékben, személytől függően és hogy mennyi ideje beteg az illető.
Szerintem amennyire megtartjuk a preferenciáinkat művészetekkel
vagy műalkotásokkal szemben,
az arra utal, hogy ezek nagyon mélyen megérintenek bennünket.
Számomra csodálatos látni, ahogy az emberek festenek.
Ahogy elnézem az arcukat, életre kelnek!
A demenciában szenvedők és a többiek is.
Képzeljük el, mi lenne, ha mind ugyanolyan ruhákban járnánk!
Ha az ételeknek nem lenne ízük,
a házaink mind egyformák lennének.
Ki akarna ilyen világban élni?
A szépség hiánya, hogy körbevegyük magunkat
esztétikai élményekkel,
egy nagyon szegényes életet eredményezne.
Tökéletes!
A feliratot fordította: M. Detti