En professionel dominokunster er en,
der kan placere tusindvis af dominobrikker for at skabe
strukturer, mønstre og billeder.
I 2017 førte Steve Price et hold til at bygge et dominoværk
med mere end 76.000 brikker.
De slog en verdensrekord.
Man kan bygge fladt på gulvet i to dimensioner,
og man kan også lave 3D-strukturer til at lave pyramider og vægge
og lave bestemte typer kurver og spiraler.
Og hans YouTube-videoer bliver set af millioner.
Fornøjelsen ved at se brikkerne vælte bunder i en viden om,
hvor meget arbejde, der er blevet lagt i projektet.
Som seer får man kun lov til at se det hele falde sammen.
Mennesker elsker at kigge på alle mulige ting.
Hvorfor kigger millioner af mennesker på videoer af småkager, der får glasur på?
Eller nyder at se en kollage med 21 udklip af bumser?
Andre kan lide gotiske kirker,
heste, synkronsvømmere
og selvfølgelig, andre mennesker.
Hvor kommer disse præferencer fra?
Og hvorfor opsøger vi egentlig smukke ting?
EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Kunst er en individuel kreativ oplevelse.
Jo større viden, man har, desto større bliver oplevelsen.
Mange fotografer har succes takket være deres specialisering.
Måske er det stilleben,
børn, dyr eller mode.
Jorden er, desværre, i sin egen klasse.
Placeringen er nøjagtig og symmetrisk.
Præcision i detaljerne hjælper med at give det endelige indtryk af perfektion.
I tusindvis af år har filosoffer forsøgt at forklare skønhed.
Aristoteles skrev: "Skønhed afhænger af mængde og orden."
Konfutse skrev: "Aldrig har jeg mødt en, der elskede dyder så meget som skønhed."
Kant skrev: "Skønhed er det, der behager universalt
uden et koncept."
I renæssancen blev frøene sået til at finde et svar,
da en italiensk matematiker kaldte et tal for Den gudommelige proportion
i sin bog, der blev illustreret af Leonardo da Vinci.
Matematikere har fokuseret på dette tal siden oldtiden,
fordi det konstant viste sig i geometrien.
I 1800-tallet besluttede en tysk psykolog, at dette tal
var skønhedens universelle lov, og nu om dage kendes det i populærkultur
som Det gyldne snit, hvor folk hævder at finde det
i alle mulige af menneskets mesterværker verden over.
Men der er et stort problem med det.
Når man har forsøgt at studere tallet direkte,
er det ikke så tydeligt, at alle reagerer specifikt på det gyldne rektangel.
Selv med talrige studier har man ikke fundet bevis på,
at folk er særligt tlitrukket af rektangler
med lige netop denne proportion.
Vi er dog glade for rektangler.
Der er den billedkonfiguration, der nemmest går fra overflade til hjerne.
Det vil sige den figur, vores hjerner hurtigst kan behandle.
Den er behagelig, fordi den er rar at se på.
Og mange forskere nu om dage mener, at årsagen til det
kan koges ned til overlevelse.
For mere end 150 år siden
dominerede dinosaurerne kloden.
Men for at forstå, hvordan mennesker ser verden,
skal man kigge ned på dinosaurernes fødder.
Det var der, vores forfædre, de små spidsmus-lignende pattedyr,
levede og havde et ringe udsyn til verden.
De så kun i to farver: blå og rød.
De var også natdyr for at undgå rovdyr med bedre syn,
og de scannede konstant deres omgivelser lodret.
Måske er det den simple årsag til, at vi laver så mange ting i den form.
Visuel skønhed er selvfølgelig baseret på synet, og vores syn har udviklet sig,
fordi det har hjulpet os med at overleve.
Da dinosaurerne uddøde, trådte vores forfædre ud i lyset.
Og igennem tiden udviklede deres øjne sig,
hvilket åbnede op for alle regnbuens farver, som vi kender i dag.
Og mange af de ting, som vi stadig er tiltrukket af visuelt,
er ting, som har hjulpet vores forfædre med at overleve.
Blomster, der indikerer, at noget kan blive til frugt.
Vandkilder, der signalerer muligheden for næring.
Og tilflugtssteder hjalp os med at undslippe rovdyr.
Vi kan godt lide landskaber, der minder om der, hvor de tidlige mennesker levede.
To kunstnere udførte en undersøgelse i 1990'erne,
hvor de fandt frem til de mest eftertragtede malerier i 14 lande.
De stillede spørgsmål som:
"Vil du hellere se malerier af udendørs- end indendørsscener?"
"Hvilke af de følgende, om nogen, udendørsscener appelerer mest til dig?"
og "Synes du, at du foretrækker malerier,
hvor menneskene er nøgne eller er fuldt beklædt?"
I USA ledte resultatet til dette maleri.
I Frankrig blev det sådan her. Her var Tyrkiets. Og dette var Kinas.
Man kalder det nogle gange den afrikanske savanne-hypotesen,
fordi savannen har de egenskaber.
En blå himmel, en slags klippe, der giver ly,
noget spiseligt, der gror med udsigt til vand.
Det viser sig, at vi er nogle frygteligt uoriginale væsener.
En del af skønheden er blot ønsket om at leve.
Men ikke alle køber idéen om, at der findes en forklaring på skønhed.
Jeg tror, forskerne har ladet sig vildlede
af den fantastiske oplevelse af at forklare ting.
Fordi de mener, at den slags forklaringer har en større indflydelse.
I 2017 udgav Richard Prum en bog,
der vakte furore i evolutionærbiologiens verden.
I den fremlægger han sin idé om, at ikke al skønhed handler om overlevelse.
Noget af det er arbitrært og sågar nyttesløst.
For eksempel påfuglens hale...
Halen er dækket af hundredvis af smukke øjenpletter,
der hver især indeholder fire forskellige farver,
der dannes af optiske nanostrukturer i fjerene,
som er bygget af melaningranulater
og organiseret på en krystallinsk måde.
Hunpåfugle, eller påfuglehunner, er tiltrukket af denne type hale.
Når der gøres kur, peger påfuglehannen sin hale i vejret
og danner en stor halvkugle,
som stiger hen over den hun, han viser den til.
Men halen er tung og gør det sværere for påfuglen-hannen at løbe og flyve.
Deres skønhed er særligt ringe for deres overlevelse.
Det overraskede sågar Charles Darwin, som han beskev i et brev til en kollega.
"Når jeg stirrer på en fjer fra påfuglens hale,
gør det mig dårligt tilpas!"
Han havde problemer med, at den naturlige selektions tilpasning
ikke kunne beskrive udviklingen af ornamenter, der ikke er hjælpsomme
i kampen om overlevelse.
Han fremlagde teorien om seksuel selektion, og hans hypotese var,
at valg af mage drejer sig om dyrets subjektive oplevelse.
Og det er ikke kun påfugle, der har tilsyneladende uhjælpsomme ornamenter.
Der er den sortmaskede løvhyttefugl med sin bølgende kappe.
Salviehønen og dens oppustelige, gule bryst.
Den store fregatfugl og dens ballonlignende, røde strubepung.
Træskonæbbet og dens næb, der ligner en sko.
Der findes ingen fugle i verden i dag, der ikke viser udstrålingen,
uddybning, forskeligartetheden eller præferencen.
Det handler om nydelse.
Nydelse er den største motivation bag de valg, dyrene tager.
For menneskets hjerne er det det, som skønhed er: nydelse.
Vi opfatter det sådan, at den samlede aktivering af den visuelle cortex
og disse belønningssystemer sammen
er den biologiske signatur bag vores reaktion på skønhed.
Det indebærer tre primære neurotransmittersystemer.
Først er der dopaminsystemet.
Dopaminsystemet handler om vores begær, og at vi higer efter ting.
En strøm af dopamin kan bogstavelig talt bevæge os.
Det er det, der motiverer os til at nærme os de ting, vi er tiltrukket af.
Skønhed kan også aktivere vores endocannabinoide
og opioide systemer.
Det er de samme systemer, som aktiveres ved at indtage cannabis eller opioider.
De lader til at være kerneoplevelsen af nydelse.
Men påfuglehunner udviklede sig til at finde nydelse i samme type hale,
og at forklare den nydelse, som mennesker oplever ved skønhed, er sværere,
fordi vi ikke alle er enige.
Det var engang et tegn på skønhed i Japan at farve sine tænder sort.
Det var engang et tegn på skønhed i Europa at plukke alle sine øjenvipper.
Nu om dage i USA synes nogen, at det er smukt at farve, spraye,
forstøve, brænde eller moussere sin hud bronzefarvet.
Vi mennesker er dybt kulturelle væsener. Vi er påvirket af vores sociale miljøer,
og vi tager variationerne i disse miljøer og tilpasser os til dem.
Æstetiske præferencer kan etableres psykologisk via udvikling
ved at udsættes for det og gennem individuel innovation.
Selvfølgelig er vi alle formet af vores kultur, afhængig af konteksten.
Men jeg spørger altid mig selv:
"Hvorfor tænker jeg sådan?" "Hvor kommer det fra?"
Dominokunstens kultur er helt afgjort baseret på internettet.
Der findes et stort nichesamfund for folk, der nyder den slags.
For 150 år siden var det svært for impressionistiske malere at bryde igennem.
Nu om dage hvis man spørger de fleste amerikanere, siger folk generelt,
at de bedst kan lide impressionistisk kunst.
Vores hjerner har ikke ændret sig i over 150 år,
men den slags befolkningsmæssige præferencer har ændret sig dramatisk.
Så det handler nok om, hvad vi udsættes for.
For eksempel farve.
I USA nu om dage forbindes lyserød ofte med unge piger.
Men i 1927, da Time magazine adspurgte ti store amerikanske varehuse,
sagde halvdelen, at lyserød var en drengefarve.
Det skift skete over de følgende årtier.
Til dels takket være legetøjsreklamer i 1980'erne.
Jeg elsker dig, My Little Pony.
Og mørkegul.
Et studie har vist, at småbørns øjne kigger længst på den farve.
Men voksne verden over
rangerer den som deres mindst foretrukne farve.
En førende teori siger, at når vi bliver ældre,
lærer vi at associere den farvetone med ubehagelige ting.
Der er komplicerede måder, hvor vores erfaringer, vores uddannelse
og også samfundets struktur kan have en indflydelse på,
hvad folk finder tiltrækkende.
Bare kig på et maleri af en monark, og bliv forbløffet
over overdådigheden eller skønheden.
Men samtidig hvis tanken om monarkier frastøder en,
så finder man det ikke ligeså smukt.
Det er virkelig svært at få en fornemmelse af, hvad folk finder tilfredsstillende.
Det er derfor, at forskerne generelt fokuserer på de ting,
som de fleste nyder.
Forskningen kan ikke forklare, hvorfor folk ser skønhed i det her...
Eller det her...
Men forskere , der studerer hjernen i de øjeblikke,
hvor vi oplever den største nydelse,
mener, at de har fundet et spor i hjernens område, der hedder DMN.
DMN betyder Default Mode Network.
Så man kan nærmest tænke på det som hjernens tomgangsstadie.
I hjernescanninger, hvor man lader folk udføre en opgave eller tænke på noget,
stilner dette område af hjernen hen.
DMN lyser faktisk op, når vi ikke laver noget særligt,
og vores hjerner kigger indad.
De reflekterer nok en slags internt stadie,
hvor man sidder og stener, når man dagdrømmer
eller sidder og reflekterer.
I nogle nylige eksperimenter, bliver folk vist billeder af kunst
fra forskellige kulturelle traditioner.
Og her skete der noget overraskende.
DMN-regionen i deres hjerne lyste op.
Men kun når de kiggede på de malerier,
de sagde, rørte dem mest.
Det udløser en hel række associationer
og tanker i vores egen hjerne,
hvilket er en slags fri leg for vores egen fantasi.
Forskerne mente, at det var et bevis på, at vores oplevelse af skønhed
indebærer at forbinde vores sanser og følelser med noget personligt.
Vores selvopfattelse.
Der er noget særligt over at blive rørt af malerier,
der tvinger os til at reflektere. Det kan være en biologisk signatur for,
hvad det betyder at blive rørt af et maleri.
Det kan forklare, hvorfor vi hver især bliver tiltrukket af og rørt af
de samme slags billeder, selv når vores erindringer forsvinder.
Der har været forskning, der viser, at folk med demens
fortsætter med at have samme smag i kunst,
som de har haft hele livet.
I et eksperiment fra 2008 blev 20 personer med Alzheimers sygdom
vist en række malerier.
Nogle var repræsentative, for eksempel "People in the Sun" af Edward Hopper.
Nogle i mindre grad, bl.a. Picassos "Grædende kvinde".
Og andre var totalt abstrakte, så som "Komposition" af Mondrian.
Patienterne blev bedt om at rangere malerierne i forhold til deres præference.
To uger senere blev de givet samme opgave.
Da de blev bedt om at rangere de oprindelige malerier,
satte de dem næsten i helt samme orden som før.
Vores fornemmelse for skønhed er dyb.
Jeg synes, Randys var smuk.
Og hun har en god fornemmelse for farver.
Og for folk med demens, kan kunst være effektiv terapi.
Farven er det, jeg synes, der træder mest frem.
Og så fornemmelsen af bevægelse.
Jeg elsker bevægelse i malerier.
Hvad ser vi ellers heri?
Jeg kan se solen.
Jeg har Lewy body demens.
For mig var det et stort chok. Det er det sikkert for alle.
Vi lider alle af hukommelsestab.
Forskellige grader afhængig af personen, og hvor længe de har lidt af det.
Det omfang, vi beholder vores præference for forskellig kunst
eller særlige malerier,
betyder, at de kunstværker taler til os på en dyb måde.
For mig er det vidunderligt at se folk male.
Se deres ansigter, de bliver levende!
Både mennesker med demens og os andre.
Forestil dig et scenarie, hvor vi alle går i det samme tøj.
At alle måltider var uden smag.
At vores huse var ens.
Er der nogen, der ville have lyst til at bo i den verden?
Fraværet af skønhed, fraværet af at omringe os selv
med æstetiske oplevelser,
det bliver til et meget fattigt liv.
Perfekt.
Tekster: Bent Holshagen Hemmingsen