Profesionální domino umělec je někdo,
kdo dokáže pomocí tisíců kousků domina
vytvořit struktury, vzory, obrazy.
V roce 2017 sestavil tým Steva Price výjev
z více než 76 000 kusů.
Zasloužil se o Guinnessův rekord.
Lze stavět naplocho na zemi ve 2D
nebo různé 3D struktury jako pyramidy a zdi
a vyrobit jisté křivky a spirály.
Jeho videa na YouTube mají miliony zobrazení.
Potěšení ze sledování padajících kusů pochází z vědomí,
kolik práce si projekt vysloužil.
Jako divák můžete jenom sledovat a užívat si, jak do sebe vše zapadá.
Lidé se rádi dívají na vše možné.
Proč se miliony lidí dívají na to, jak se zdobí sušenky?
Proč se rádi podívají na koláž 21 výstřižků s beďary?
Jiní mají rádi gotické kostely,
koně, synchronizované plavání,
a samozřejmě i ostatní lidi.
Odkud tyto preference pocházejí?
A proč krásu vůbec vyhledáváme?
Umění je individuální kreativní zážitek.
Čím více máte vědomostí, tím lepší zážitek bude.
Mnoho fotografů dluží jejich úspěch specializaci.
Může to být zátiší,
miminka, zvířata, nebo móda.
Obávám se, že Země vydá za celou kategorii.
Umístění je přesné a symetrické.
Přesnost v detailech napomáhá konečnému dojmu dokonalosti.
Filozofové se krásu snaží vysvětlit už tisíce let.
Dle Aristotla „krása záleží na velikosti a řádu“.
Konfucius řekl: „Nepotkal jsem nikoho, kdo miluje ctnost tak jako krásu.“
Kant řekl: „Krásné je to, co univerzálně těší všechny,
bez konceptu.“
Renesance přinesla první náznak odpovědi,
když jeden italský matematik pojmenoval číslo, zlatý řez,
v knize s ilustracemi od Leonarda da Vinciho.
Matematici byli na toto číslo fixovaní už od antiky,
protože se stále objevovalo v geometrii.
Po roce 1800 jeden německý psycholog rozhodl,
že toto číslo je univerzální zákon krásy. Dnes je v popkultuře známo
jako zlatý řez a lidé ho údajně nachází
ve všemožných lidských mistrovských dílech po celém světě.
Ale je tu problém.
Když se ho lidé snažili studovat přímo,
nebylo zcela jasné, zda lidé reagují konkrétně na onen zlatý obdélník.
Žádná z mnoha studií nenašla jasné důkazy,
že lidi obzvlášť přitahují obdélníky
s tímto přesným poměrem.
Obdélníky ale rádi máme.
Poskytují nejlepší konfiguraci proudu obrazů z roviny do mozku.
Tedy, náš mozek tvar nejrychleji zpracuje.
Dobře se na něj dívá, protože je jednoduchý.
Mnoho vědců dnes věří,
že hlavním důvodem je přežití.
Před více než 150 miliony lety
dominovali Zemi dinosauři.
Abychom pochopili, jak lidé vidí svět,
musíme se podívat na dinosauří tlapy.
Tam naši předci, malí rejskovití savci, trávili čas.
Na svět měli pěkně tlumený pohled.
Vnímali jen dvě barvy: modrou a červenou.
Byli noční tvorové, aby se vyhnuli svým predátorům s lepším zrakem
a neustále horizontálně sledovali své okolí.
A to je možná důvod, proč dnes děláme tolik obdélníkovitých věcí.
Vizuální krása vychází ze zraku, a náš zrak se vyvinul,
protože nám pomáhal přežít.
Když dinosauři vyhynuli, naši předci přešli do světla.
A jejich oči se časem vyvinuly
a spatřily všechny barvy duhy, které dnes známe.
Mnoho věcí, které nás stále vizuálně přitahují,
jsou věci, které našim předkům pomohly přežít.
Květiny naznačovaly, že se něco může proměnit v ovoce.
Vodní zdroje signalizovaly možnou potravu a výživu.
A útočiště nám pomohly se vyhnout predátorům.
Stále máme rádi krajiny, které se podobají místu vývinu raného člověka.
V 90. letech dva umělci provedli průzkum,
aby ve 14 různých zemích našli nejvábnější obraz.
Ptali se na otázky jako:
„Viděli byste raději venkovní či vnitřní výjevy?“
„Která z těchto venkovních scén vás nejvíce láká (pokud nějaká)?“
a „Dáváte přednost obrazům,
ve kterých jsou lidé nazí, nebo plně oblečení?"
Výsledný obraz v USA vypadal takto.
Ve Francii takto. Takto v Turecku. Takto v Číně.
Občas se tomu říká hypotéza africké savany,
protože savany mají tyto vlastnosti.
Modré nebe, nějaký skalní úkryt,
něco jedlého ve velké vodní nádrži.
Ukázalo se, že jsme strašně neoriginální tvorové.
Část krásy je pouhá touha žít.
Ale ne všichni věří ve vysvětlení krásy.
Myslím, že vědce svedl
fantastický zážitek z toho něco vysvětlit,
aby je napadlo, že taková vysvětlení mají široký záběr.
V roce 2017 vydal Richard Prum knihu
která ve světě evoluční biologie vyvolala rozruch.
V knize tvrdí, že všechna krása se netýká přežití nebo kondičky.
Některá krása je bezdůvodná, třeba i zbytečná.
Například paví ocas.
Ocas je pokrytý stovkami nádherných vzorů, které připomínají oči.
Každé obsahuje čtyři až pět barev,
které jsou vytvořeny optickými nanostrukturami v peří
z melaninových granul
v krystalovitém seskupení.
Tyto ocasy přitahují samice.
Při námluvách samec páva vztyčí ocas
a vytvoří jakousi obří hemisféru,
ve které samici obklopí.
Ale ocasy jsou těžké a ztěžují paví běh a let.
Jejich krása je v podstatě špatná pro jejich přežití.
I Charles Darwin se nad tím v dopise kolegovi pozastavil.
„Kdykoli pohlédnu na pero z pavího ocasu,
je mi z něj zle!“
Trápilo ho, že adaptace přirozeným výběrem
nedokázala popsat evoluci ornamentů,
které nijak nepomáhají boji o přežití.
Navrhl teorii pohlavního výběru. Jeho hypotézou bylo,
že volba partnera je o subjektivních zážitcích zvířat.
Neužitečné ornamenty nemají jen pávi.
Je tu lemčík ohnivý a jeho kápě.
Tetřívek pelyňkový a jeho nafukovací žlutá hruď.
Fregatka obecná a její balonovitý červený hrdelní vak.
Člunozobec a jeho zobák ve tvaru člunu.
Dnes ve světě nejsou žádní ptáci, kteří nevystavují radiaci,
elaboraci, diverzifikaci, nebo preferenci.
Je to o potěšení.
Potěšení je motivací, která řídí volby zvířat.
To je krása v lidském mozku: potěšení.
Náš názor je, že kombinace aktivace vizuálního kortexu
s těmito systémy odměn
tvoří biologický podpis naší reakce na krásu.
Figurují v tom tři hlavní systémy neurotransmiterů.
Za prvé, dopaminový systém.
Dopaminový systém je o našich touhách a chtění.
Vlna dopaminu námi dokáže doslova pohnout.
Motivuje nás se přiblížit k věcem, které jsou pro nás atraktivní.
Krása také může aktivovat naše endokanabinoidní
a opioidní systémy.
Stejné systémy, které se aktivují konzumací konopí nebo opiátů.
Zdá se, že to jsou základní požitky.
Ale samice páva se vyvinuly k potěšení ze stejného pavího ocasu.
Vysvětlit lidské potěšení z krásy je těžší,
protože se všichni neshodneme.
Kdysi v Japonsku byly známkou krásy začerněné zuby.
Kdysi v Evropě byly známkou krásy vytrhané oční řasy.
V dnešní Americe někteří za známku krásy považují
nastříkat, namazat, nebo spálit kůži na bronz.
Lidé jsou hluboce kulturní stvoření. Ovlivňuje nás společenské prostředí.
Bereme si variace v našem prostředí a přijímáme je za své.
Estetické preference jsou během růstu psychologicky zavedeny
expozicí a individuální inovací.
Náš kontext nás samozřejmě kulturně podmiňuje.
Vždy se sebe ale ptám:
„Proč si to myslím?“ „Odkud to mám?“
Kultura umění z domina se rozhodně pohybuje na internetu.
Je na něm velká komunita lidí, kteří si něco takového užívají.
Před 150 lety se impresionistické obrazy jen těžko draly do umělecké scény.
Když se dnes zeptáte Američanů, většina jich řekne,
že má impresionistické kresby nejraději.
Naše mozky se za 150 let nezměnily,
přesto v preferencích založených na populaci došlo k dramatickým změnám.
Musí to záviset na tom, čemu jsme vystaveni.
Třeba barva.
V USA je dnes růžová spojována s mladými dívkami.
Ale časopis Time v roce 1927 vyzpovídal deset velkých obchodů
a polovina označila růžovou za barvu pro chlapce.
Tato změna proběhla během následujících desetiletí.
Z části díky marketingovým kampaním pro hračky v 80. letech.
Mám tě ráda, My Little Pony.
A tmavě žlutá.
Jedna studie zjistila, že miminka tuto barvu sledují nejdéle.
Ale dospělí lidé po celém světě
ji spolehlivě označují za svou nejméně oblíbenou barvu.
Nejpopulárnější teorie praví,
že se tento odstín učíme spojovat s nepříjemnými věcmi.
Existují složité způsoby, jak naše zkušenosti, vzdělání
a také struktura společnosti mohou ovlivnit to,
co považujeme za atraktivní.
Můžete se podívat na obraz monarchy
a žasnout nad bohatstvím a krásou.
Ale pokud vás koncept monarchie znepokojuje,
tak se vám obraz nebude líbit.
Je těžké přijít na to, co určití lidé považují za potěšující.
Proto se vědci většinou soustředí na věci,
které těší většinu lidí.
Zatím není výzkum, který by vysvětlil, proč někdo vidí krásu v tomto...
Nebo v tomto...
Nebo tomto...
Ale vědci, kteří zkoumají mozek během momentů
vrcholného estetického zážitku,
věří, že našli vodítko v oblasti mozku, které se říká DMN.
DMN je tzv. „default mode network“.
Můžete si ji představit jako klidový stav mozku.
Když lidé mají během skenu mozku něco udělat, nebo na něco myslet,
tato oblast mozku se zklidní.
DMN se ale rozsvítí, když zrovna něco neděláme,
nebo když se mysl obrátí dovnitř.
Nejspíš odrážejí takový vnitřní stav,
když jsme trochu mimo, když se mysl toulá,
během sebereflexe.
V několika nedávných experimentech byly lidem předloženy obrazy umění
z různých kulturních tradic.
A stalo se něco překvapivého.
Jejich DMN oblast se rozsvítila.
Ale jen když se dívali na obrazy,
které je prý nejvíce oslovily.
V našem vlastním mozku to spouští
celou řadu asociací a myšlenek.
Naše představivost má volnou ruku.
Vědci věří, že toto je důkaz, že náš zážitek krásy
spočívá ve spojení našich smyslů a emocí s něčím osobním.
Náš pocit sebe.
Něco na dojmu z obrazu nás nutí k sebereflexi.
To může být biologický podpis toho,
co dojem z obrazu znamená.
To by mohlo objasnit, proč nás přitahují a dojímají
stejné druhy obrazů, i když ztrácíme vzpomínky.
Výzkumy naznačují, že lidé s Alzheimerem
mají stále stejný vkus v umění
jako v životě doposud.
V experimentu z roku 2008 ukázali 20 lidem s Alzheimerem
celou řadu obrazů.
Některé byly reprezentativní, jako People in the Sun od Edwarda Hoppera.
Některé trochu méně, jako Picassova Weeping Woman.
A jiné byly naprosto abstraktní, jako Composition od Mondriana.
Pacienti byli požádáni, aby obrazy seřadili podle preference.
O dva týdny později dostali ten samý úkol.
Když měli znovu seřadit obrazy,
převážně je poskládali do stejného pořadí.
Náš smysl pro krásu je hluboký.
Moc se mi líbil Randyin obraz.
Má skvělý smysl pro barvy.
Pro lidi s demencí může být umění mocná terapie.
Nejvíce na mě působí barva.
A pak ten pocit pohybu.
Miluju pohyb v obrazech.
Co tu ještě máme?
Mám Alzheimera s Lewyho tělísky.
Byl to pro mě velký šok. Jako asi pro všechny.
Všichni trpíme ztrátou paměti.
Na různé úrovni, podle člověka a jak dlouho už se s ní potýkají.
Jestliže si do jisté míry zachováváme naše preference ohledně druhů umění
nebo určitých kousků,
znamená to, že na nás hluboce působí.
Je úžasné sledovat, jak lidé malují.
Podívejte se na ně, jak ožijí!
Lidé s Alzheimerem, i my ostatní.
Představte si, že bychom všichni nosili stejné oblečení.
Jídla neměla chuť.
Všechny domy byly stejné.
Copak by v takovém světě někdo chtěl žít?
Bez krásy, bez možnosti se obklopit estetickými zážitky
by život byl velmi chudý.
Skvělé.
Titulky přeložila: Ema Bícová