‎112, Urgențe!
‎112, ce urgență aveți?
‎112, ce...
‎Brusc, pe 9 aprilie 2014, ‎serviciul Urgențe n-a mai funcționat
‎pentru milioane de oameni din SUA.
‎N-a funcționat mai mult de șase ore.
‎Peste 6.000 de apeluri de urgență ‎n-au putut fi realizate.
‎Guvernul a găsit cauza problemei, ‎un computer
‎dintr-o locație de direcționare ‎a apelurilor în Englewood, Colorado.
‎A fost o simplă greșeală de programare.
‎Programatorii sistemului acelui computer
‎au ales să definească o limită ‎a jurnalului de apeluri,
‎o limită care ei credeau ‎că nu va fi atinsă.
‎Dar ea a fost atinsă, ‎în acea noapte din 2014.
‎Computerul a executat ‎instrucțiunea perfect.
‎A atins limita ‎și nu a mai direcționat apelurile.
‎Nu era o problemă de computer
‎și nici o greșeală în program.
‎Ci programul în sine,
‎procesul decizional ‎prin care oamenii comunică
‎cu un computer.
‎Genul acesta de putere ‎vine cu o responsabilitate etică uriașă.
‎Nimic nu se compară cu asta.
‎Nu există înlocuitor.
‎Așa cum
‎constructorii unui oraș
‎definesc cum se va desfășura ‎activitatea în oraș,
‎așa definesc programele de computer ‎activitatea online, practic viața noastră.
‎Nu doar când intrăm pe Internet,
‎ci și când sunăm ‎la serviciile de urgență,
‎când mergem la doctor
‎sau când urcăm în mașină.
‎Permanent suntem aproape ‎de programele de computer.
‎Însă doar 0,33% dintre noi ‎știu să programeze.
‎Pentru majoritatea, e un mister.
‎Dar nu trebuie să fie așa.
‎Deci, ce înseamnă programarea?
‎Și ce nouă lume construim cu ea?
‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Computerul.
‎O combinație ingenioasă ‎de componente electronice
‎creată de om.
‎Avem mașinile corespunzătoare ‎pentru a ne rezolva problemele,
‎dar nu avem descrierea ‎modului de rezolvare a problemelor.
‎Când cineva vorbește despre programare, ‎te gândești că e dificilă.
‎E important să reținem ‎că toate programele de computer
‎au fost create de o ființă umană.
‎PROGRAMAREA
‎Dacă ne întreabă un extraterestru: ‎„Cât de importantă e programarea?
‎Ce înseamnă?”
‎I-aș spune: „Știi,
‎noi trăim pe acest Pământ real, ‎iar acum 50 de ani,
‎un mic grup de oameni au început ‎să construiască altă planetă.
‎Dar nu una reală. Ci una virtuală.
‎Dacă privești în jurul tău pe stradă ‎vezi oamenii mergând
‎cu capul aplecat și cu ochii în telefon.
‎Ei chiar sunt pe altă planetă.
‎Asta înseamnă programarea.
‎Sunt elementele ‎care alcătuiesc cealaltă lume.
‎Acest război de țesut e predecesorul ‎computerelor și telefoanelor
‎existente în lume.
‎A fost inventat în 1804,
‎iar cartelele constituie marea inovație.
‎Găurile din fiecare cartelă ‎permiteau trecerea unui anume ac.
‎Având mii de găuri în sute de cartele,
‎se puteau țese modele ‎mai complexe ca oricând.
‎Șalurile complexe erau la modă în Europa.
‎Modelul țesăturii era uneori așa complex, ‎încât părea un desen,
‎ca acesta, ‎care-l reprezintă pe inventator.
‎Înainte de aceste războaie, ‎firele individuale erau selectate manual
‎de „ajutoarele de țesut”.
‎Atunci și matematica se făcea manual
‎de persoane numite „computer”.
‎Primele computere erau oameni.
‎Și cei mai performanți oameni
‎puteau rezolva doar un tip de problemă,
‎ca și abacul folosit ‎la adunări și scăderi.
‎Matematicianul britanic Charles Babbage ‎voia o mașină
‎care să rezolve orice problemă doreai,
‎sau, mai degrabă, ‎pe care o programai să o rezolve.
‎A proiectat o mașină ‎numită „Motor analitic”.
‎Această idee îi va asigura ‎locul în istorie.
‎Computerele au fost inventate de Babbage,
‎un inventator britanic excentric.
‎Babbage își imaginase și cum va funcționa.
‎Ținea o copie a acestei picturi în casă.
‎Motorul analitic al lui Babbage, ‎ca și războiul lui Jacquard,
‎aveau componente fizice, hardware-ul.
‎Ca la războiul de țesut,
‎puteai da comenzi hardware-ului ‎prin cartelele perforate.
‎Găurile permiteau intrarea acelor,
‎iar absența lor făcea acele să se retragă,
‎declanșând o serie de calcule ‎efectuate mecanic.
‎Cartelele perforate
‎reprezintă software-ul.
‎Babbage n-a finalizat Motorul analitic,
‎dar o tânără care colabora cu el ‎a înțeles potențialul imens al acesteia,
‎dincolo de problemele matematice.
‎Ada Byron, contesă de Lovelace a scris:
‎„Am trecut dincolo de aritmetică ‎în momentul în care
‎a apărut ideea folosirii ‎cartelelor perforate.”
‎Ea și Jacquard au înțeles același lucru:
‎găurile puteau reprezenta ‎și altceva, nu doar numere.
‎Puteau fi tipare,
‎muzică...
‎sau întregi fraze.
‎E similar cu codul Morse.
‎În codul Morse, fiecare literă ‎este reprezentată de două semne,
‎adică...
‎în cod binar.
‎Cu acele două sunete ‎putem exprima tot,
‎cum ar fi acest semnal de urgență ‎trimis de Titanic în 1912.
‎„SOS” nu înseamnă nimic.
‎Dar e foarte ușor de trimis ‎în codul Morse.
‎Vă puteți imagina că fiecare literă ‎poate fi reprezentată de combinație
‎de zero și unu.
‎Pare familiar?
‎Acesta e codul binar.
‎Acesta face tranziția între limbajul ‎oamenilor și cel al mașinilor.
‎Fiecare unu sau zero ‎reprezintă o cifră binară sau un „bit.”
‎Aceștia sunt atomii programării moderne.
‎Poate îi știți și sub alt nume:
‎opt biți alcătuiesc un octet.
‎Știți poza aia din computer ‎care are 1,1 megaocteți?
‎Are 8.800.000 de zero și unu.
‎Așa cum codul morse folosește ‎puncte și linii ca să scrie...
‎codul binar folosește zero și unu ‎ca să reprezinte
‎ce se întâmplă în computerele moderne:
‎cu sau fără sarcina electrică.
‎Acesta e un circuit electric simplu.
‎Imaginați-vă milioane lucrând în tandem.
‎Acesta e un computer.
‎Într-un circuit electric, acesta e un bit.
‎Lumina stinsă înseamnă „zero”.
‎Lumina aprinsă înseamnă „unu”.
‎Computerele înțeleg doar electricitatea,
‎deci tot ce fac programatorii,
‎până la urmă,
‎e să deschidă ‎și să închidă niște circuite.
‎Totul funcționează pentru că, ‎dacă le conectăm corect,
‎acele sarcini electrice ‎reprezintă operațiuni logice.
‎Operațiunile logice sunt ‎serii predictibile de evenimente,
‎cum ar fi închiderea acestui întrerupător
‎și a acestuia, ‎ca să facem clopoțelul să sune.
‎Programatorii numesc această operație, ‎„circuit logic ȘI”.
‎Sau o „poartă logică”.
‎Să vedem dacă pot face asta ‎fără să ard masa.
‎Într-o poartă ȘI, ‎ambele circuite trebuie să fie închise
‎ca să se aprindă lumina.
‎Avem și porți SAU,
‎în care lumina se aprinde ‎dacă unul dintre circuite e închis.
‎Vă puteți gândi așa.
‎Dacă unul dintre circuite e închis, ‎atunci lumina se aprinde.
‎Această secvență ‎„if - then” (dacă - atunci)
‎e un algoritm.
‎În cultura pop de azi, cuvântul „algoritm” ‎creează multă confuzie.
‎Am mai văzut asta, ‎algoritmii au luat-o razna!
‎Modul de lucru al algoritmilor ‎e un mister pentru majoritatea oamenilor.
‎Dar ce naiba e un algoritm?
‎Un algoritm e ca un traseu.
‎Imaginați-vă că mergeți la magazin.
‎O puteți lua la stânga, apoi la dreapta.
‎Sau invers.
‎Sau puteți face de patru ori stânga,
‎apoi fugiți prin parc,
‎traversați strada,
‎apoi faceți de patru ori la dreapta.
‎Așa cum puteți ajunge într-un loc ‎pe mai multe trasee,
‎în programare pot exista ‎mai mulți algoritmi
‎pentru aceeași problemă.
‎Scopul e de a-l găsi ‎pe cel mai eficient și elegant.
‎Programele elegante nu sunt repetitive.
‎Sunt frumoase, sunt performante.
‎Computerele care rulează algoritmii ‎fac doar ce le-am spus noi să facă,
‎dar mult mai repede,
‎ceea ce i-a făcut mai puternici pe oameni.
‎Când savanții au creat ‎prima bombă cu fuziune,
‎inițial au folosit computere umane.
‎Apoi au apelat la acesta,
‎computerul ENIAC a făcut calcule nucleare ‎timp de șase săptămâni.
‎A contribuit direct la asta,
‎primul test reușit din 1952,
‎o bombă de sute de ori mai puternică ‎decât bombele cu fisiune
‎aruncate la Hiroshima și Nagasaki ‎în Al Doilea Război Mondial.
‎Puterea de realiza programe de computer ‎a amplificat capacitatea oamenilor
‎de a face ce-și doreau.
‎Dar, în anii '40, încă era mult de muncă.
‎Scrierea programelor cu zero și unu ‎nu e scalabilă.
‎Oamenii voiau să scoată ‎și mai mult din programare.
‎Dar voiau un mod mai ușor de a programa.
‎De atunci, istoria programării a însemnat ‎transformarea codului de computer
‎în limbajul uman,
‎inventând ceea ce folosesc ‎azi programatorii,
‎limbajele de programare.
‎Comparat cu scrierea de zero și unu, ‎aceste limbaje sunt destul de abstracte.
‎„Abstract” e un cuvânt dificil ‎pentru oameni.
‎Majoritatea limbajelor abstracte ‎folosesc tot zero și unu,
‎doar că organizate mai bine.
‎Vă puteți gândi ca la biologie.
‎Oamenii sunt ființe complexe,
‎dar 99% din corpul nostru ‎e alcătuit din doar șase elemente.
‎Poți continua spre moleculele mari.
‎Între modul acesta de organizare
‎și cel următor, cel mai simplu organism,
‎e un salt important.
‎Iar oamenii au creier,
‎care face lucruri atât de avansate,
‎încât e greu de crezut ‎că e alcătuit din aceleași elemente.
‎Și computerele sunt așa, ‎doar că mult mai simple.
‎Ăsta e un lucru bun.
‎Povestea programării ‎este cea a ridicării acestei casete,
‎a desprinderii de limbajul binar,
‎pentru ca programarea să fie mai ușoară, ‎mai rapidă și mai performantă,
‎fără să avem de-a face sau să înțelegem
‎logica binară din spate.
‎Asta permite programatorilor ‎să creeze produsele ce ne sunt familiare.
‎Primul pas spre asta a fost...
‎Limbajul de asamblare, ‎care era mai ușor de scris și de citit,
‎unde în loc să scrii în cod-mașină
‎scriai funcția „add” (adunare),
‎iar un program, asamblorul,
‎traducea literele scrise,
‎A, D, D în echivalentele lor în cod binar.
‎La acest nivel, codul binar ‎e organizat în litere și cifre,
‎ca atomii care alcătuiesc moleculele.
‎Dar programarea în limbaj de asamblare ‎încă nu era suficient de ușoară.
‎Pentru că toate computerele ‎folosesc limbaje de asamblare diferite.
‎Un program pentru un computer ‎nu funcționa pe altele.
‎Oamenii au înțeles repede
‎că comenzile introduse în computere
‎trebuie să aibă legătură ‎cu activitățile noastre obișnuite.
‎Avem limbajele de programare
‎construite pe baza limbajelor de asamblare
‎și apoi, din aceste limbaje de programare ‎am construit altele.
‎Probabil le știți numele.
‎- LISP. ‎- BASIC.
‎- Java. ‎- C++.
‎- Python 3. ‎- HTML 5.
‎PEARL, PHP, puțin C...
‎Așa cum le putem exprima celorlalți o idee
‎folosind mai multe limbi vorbite,
‎așa folosim limbajele de programare ‎ca moduri diferite de a exprima
‎aceeași idee computerelor.
‎Avem mai multe limbaje de nivel înalt
‎pentru că fiecare limbaj
‎se pliază pe nevoi diferite.
‎Uitați-vă la acestea două.
‎COBOL, creat la sfârșitul anilor '50,
‎a facilitat utilizarea ‎programării de către companii.
‎Seamănă cu engleza, ‎doar că fiecare conversație
‎se termină cu „STOP RUN” (oprire rulare).
‎CPL a fost dezvoltat în anii '60 ‎și a inclus elemente de știință.
‎E ca evoluția organismelor.
‎Pe măsură ce organismele devin ‎mai complexe, capătă caracteristici
‎care le fac mai bine adaptate ‎la diverse medii.
‎Sincer, e și o chestie de preferință.
‎Oamenii folosesc instrumente diferite ‎pentru a se exprima.
‎De exemplu, limbajul de programare C++.
‎Lui Elon Musk nu-i place.
‎Oricine poate inventa unul.
‎Acesta e un limbaj de nivel înalt ‎alcătuit numai din cuvântul „mu”.
‎Serios. Se numește VACĂ.
‎Acesta e alcătuit din citate ‎din filmele lui Arnold Schwarzenegger.
‎De fiecare dată când cred că am terminat,
‎cineva inventează un limbaj nou ‎care capătă admiratori.
‎Nu cred se va termina vreodată ‎cu inventarea limbajelor de programare.
‎Toate aceste limbaje au la bază logica.
‎De exemplu, un programator Netflix ‎poate spune:
‎„Dacă te-ai uitat mai mult de două ore,
‎afișează asta.”
‎Pentru ca programarea ‎să afecteze viețile oamenilor,
‎aceștia trebuie să folosească computerele.
‎Iar ele trebuiau să devină ‎mai ușor de folosit,
‎mai prietenoase,
‎iar pentru asta ‎era nevoie de o evoluție mare.
‎Care a avut loc aici.
‎Într-o demonstrație făcută ‎de Doug Engelbart în 1968.
‎Imediat vor vedea ecranul de lucru
‎și modul în care cursorul se mișcă
‎imitând mișcările mouse-ului.
‎Oamenii nu mai scriu programe ‎scriind instrucțiuni pe hârtie
‎și apoi dând hârtia cuiva
‎pentru a le tasta.
‎Stai în fața unui ecran ‎și ai o interfață grafică de utilizator.
‎Astăzi le denumim GUI.
‎Cu GUI putem programa ‎fără să tastăm deloc.
‎Iar programele pot fi folosite mai ușor.
‎De obicei lucrați într-un mediu informatic
‎de tipul celui creat cu ingeniozitate
‎de Alan și de colegii lui
‎la Centrul de Cercetări Xerox ‎din Palo Alto, la începutul anilor '70.
‎„Alan.”
‎Acest Alan.
‎Îl consider părintele ‎computerului personal,
‎pentru că el a fost cel ce a definit ‎prima imagine clară a conceptului.
‎Mărturisesc, atunci credeam ‎că e ceva științifico-fantastic.
‎La crearea lucrurilor ‎cu adevărat deosebite
‎participă de obicei mulți oameni.
‎Iar Park se pricepea de minune la asta.
‎Era ca un vrăjitor.
‎Interfața grafică de utilizator ‎a permis mult mai multor oameni
‎să folosească computerele ‎așa cum li se pare natural.
‎Când Xerox a prezentat ‎interfețele grafice în 1979,
‎au arătat cum programele de computer ‎vă pot schimba viața de zi cu zi.
‎Veniți la birou și un computer Xerox
‎vă afișează pe ecran corespondența.
‎În curând, sisteme Xerox ca acesta
‎vă vor ajuta să gestionați ‎cea mai prețioasă resursă,
‎informația.
‎În această comunitate de cercetare
‎erau oameni ca mine, care voiau
‎să facă lumea un loc mai bun.
‎Aveau o idee destul de bună ‎cum să îmbunătățească
‎abilitățile oamenilor.
‎Ceva ce ar interacționa cu noi,
‎cu publicul,
‎cu oamenii obișnuiți ‎și care ne-ar face capabili
‎să realizăm mai mult decât până atunci.
‎Ne-au făcut capabili de mai multe.
‎Interfețele grafice au fost ‎un pas important.
‎Apoi a apărut altă inovație radicală.
‎Noul mod de a distribui tot
‎ce se poate realiza prin programare.
‎La TV, oamenii au început ‎să prezică ce ar însemna accesul
‎la aceste programe informatice.
‎Imaginați-vă că stați dimineața ‎cu cafeaua în față,
‎apoi porniți computerul ‎și citiți un cotidian.
‎O lume în care toate cuvintele scrise ‎vreodată, toată tablourile,
‎toate filmele pot fi văzute ‎instantaneu acasă la dvs.
‎Cred că suntem pe cale să realizăm ‎ceva extraordinar și îngrozitor.
‎Dar e doar un instrument, nu?
‎Nu.
‎Cele mai importante programe software ‎profită de toate aceste inovații.
‎Un student a folosit un limbaj ‎de programare de nivel înalt, PHP,
‎pentru a partaja informația ‎prin Internet,
‎pentru a fi folosită pe computere cu GUI.
‎A descris aplicația în primul său ‎interviu la TV, în 2004.
‎E un registru online ‎care conectează oamenii
‎din universități și colegii
‎prin rețelele lor sociale de acolo.
‎Avem 100.000 de utilizatori ‎și cine știe unde putem ajunge.
‎A ajuns la mai mult ‎de două miliarde de vizitatori
‎Facebook pe lună.
‎Azi, programatorii influențează ‎viețile a miliarde de oameni.
‎Cum muncesc, fac cumpărături, ‎mănâncă, ies la întâlniri și se relaxează.
‎Ce faceți acum?
‎Mă priviți pe Netflix, în browser.
‎Netflix e un program ‎care e rulat într-un browser web,
‎care e tot un program
‎proiectat pentru a rula pe un computer ‎proiectat tot printr-un program.
‎Totul se reduce la asta.
‎Un programator excelent ‎e ca arhitectul unui muzeu
‎la care se gândesc milioane de oameni,
‎pe care-l vizitează ‎și-l folosesc în fiecare zi.
‎Nu se compară nimic cu programarea, ‎e creație pură.
‎Ai idee cum ar trebui să funcționeze ceva,
‎apoi te așezi la computer
‎și transformi ideea în realitate.
‎Acest rol implică ‎o enormă responsabilitate.
‎Știți că există limită de viteză.
‎Nu depășiți 96 km/h.
‎Bine.
‎Dar dacă ai avea o mașină ‎și computerul ar zice:
‎„Mașina asta n-o să meargă ‎mai repede de 96 km/h.”
‎E un mod de a-ți controla comportamentul.
‎Controlându-ne alegerile, ‎programele din viața noastră
‎au un efect mai profund ‎decât speră vreodată legislația să aibă.
‎Și asta poate fi un lucru minunat.
‎Sunt aproximativ șase milioane ‎de accidente rutiere în fiecare an în SUA,
‎iar o analiză a descoperit ‎că 94% sunt din vina șoferilor.
‎Evoluțiile în programare ‎pot salva milioane de vieți.
‎Dar, în alte moduri, ‎pot periclita viața oamenilor.
‎Eu sufăr de cardiomiopatie hipertrofică,
‎adică denumirea medicală care descrie ‎o îngroșare anormală a miocardului.
‎Inima mea e mare la propriu.
‎E aproape de trei ori mai mare ‎decât în mod obișnuit.
‎Am aflat la 30 de ani, ‎iar riscul ca eu să mor subit la 40
‎e foarte mare.
‎Medicul a zis că nu-i nicio problemă,
‎pentru că-mi vor introduce ‎un stimulator cardiac defibrilator.
‎Dispozitivul e controlat de un program.
‎Acum câțiva ani, când eram însărcinată, ‎aveam palpitații.
‎Aproape un sfert dintre femei ‎au palpitații, e ceva normal.
‎Dar dispozitivul meu a crezut ‎că ritmul cardiac e anormal
‎și m-a curentat.
‎Producătorii dispozitivelor n-au interes ‎să curenteze doamnele gravide.
‎E ultimul lucru pe care l-ar dori.
‎Doar că nu s-au gândit la asta.
‎Există un set de decizii foarte importante
‎ce vor fi luate de programatori.
‎Și, inevitabil,
‎vor apărea situații
‎pe care nu le-au anticipat.
‎De aceea încercăm să-i învățăm
‎atunci când predăm arta programării,
‎cum să evalueze
‎aceste situații diferite.
‎Cum să fii foarte riguros
‎fără să fi blocat de numărul factorilor
‎ce trebuie luați în considerare.
‎Acest lucru se va adeveri mai mult, ‎pentru că am început să scriem programe
‎într-un mod absolut nou.
‎În programarea tradițională ‎se scriu instrucțiuni pentru computer.
‎Acum introducem în computer variabilele
‎și rezultatul dorit,
‎iar acesta își scrie ‎singur instrucțiunile.
‎Introduci în computer
‎multe exemple
‎și-i spui: „Asta e o petrecere.”
‎Apoi îi arăți alte lucruri.
‎La dentist, nu-i o petrecere.
‎În școală, nu-i o petrecere.
‎Apoi computerul analizează situațiile ‎și încearcă să creeze
‎un sistem de clasificare.
‎În acest fel, computerul învață automat.
‎Dacă auziți cuvintele ‎„inteligență artificială”,
‎la asta se referă.
‎Un mod complet diferit de abstractizare
‎și de a face lucrurile
‎pentru că nu seamănă ‎cu modul în care clasificăm noi obiectele.
‎Îi numim algoritmi de învățare automată ‎pentru că, computerul își creează
‎propriul set de indicații ‎pe care le urmărește.
‎La final, și acestea sunt traduse
‎în instrucțiunile de bază.
‎Programul Google Translate conținea ‎peste 1.000.000 de linii.
‎Oamenii au scris ‎peste 1.000.000 de linii de program.
‎Acum, programul Google Translate ‎are aproximativ 500 de linii,
‎care apelează la învățare automată.
‎Să presupunem că, din întâmplare, ‎niciuna din fotografiile cu petreceri
‎nu includea afro-americani sau hispanici.
‎Computerul ar putea decide ‎că regula petrecerii
‎e să fie invitați doar albi și asiatici.
‎Sunt foarte mulți programatori ‎albi și asiatici.
‎Trebuie să extindem grupul ‎celor care participă la creație
‎din mai multe motive.
‎Cu o experiență mai extinsă, ‎întrebările vor fi mai complexe.
‎Dar dacă în programul de învățare automată ‎introduci date,
‎să zicem, de la sistemul de justiție ‎care au rasism structural integrat în ele,
‎iar programatorii învățării automate
‎sunt o echipă diversă,
‎provenind din rase, ‎genuri și medii sociale diferite,
‎atunci sistemul învățare automată ‎tot va reuși să învețe ceva.
‎Fără ca oamenii să corecteze ‎aceste probleme,
‎datele istorice vor cauza ‎repretarea greșelilor din trecut.
‎INTELIGENȚA ARTIFICIALĂ ‎TRIMITE AIUREA OAMENI LA ÎNCHISOARE
‎Povestea programării ‎e una care arată ambiția
‎și creativitatea umană.
‎Racheta Falcon 9 a decolat.
‎Am văzut ce nu credeam ‎că vom vedea vreodată.
‎O gaură neagră.
‎Construim o lume nouă
‎cu instrumente mai noi și intuitive
‎pe care tot mai mulți oameni le pot folosi
‎pentru a crea o lume mai bună.
‎Intenționăm să facem ‎computerele mai accesibile oamenilor,
‎unui grup mai larg de oameni.
‎În ultimii 50 de ani, ‎în fața noastră a avut loc o revoluție.
‎De asta prezentul e atât de incitant.
‎E foarte important să reținem ‎că toate programele de computer
‎au fost create de o ființă umană.
‎Și voi vă puteți afla printre ei, ‎și e important
‎să faceți asta.
‎Puteți revoluționa lumea.
‎Lumea va fi condusă folosind ‎computerele cu învățare automată,
‎datele și programarea ‎în moduri din ce în ce mai variate.
‎Iar noi, ca societate, trebuie să spunem:
‎„Avem o nouă tehnologie performantă
‎care poate fi minunată, ‎dar nu fără ajutorul nostru.”