Tenk deg to kunder som går inn i en luksusbutikk.
En har på kjole og pels,
den andre har på en jakke og gymklær.
Hvem tror du kan bruke mest penger?
Da forskere spurte ansatte i butikker i Milan om det
i 2013 svarte de, med stor margin, hun i gymklær.
Men selv så sent som på 90-tallet var det å ha på joggebukser offentlig
sett på som en vits.
Joggebukser igjen?
Du vet hva du sier til verden når du går med joggebukser?
Du sier til verden: "Jeg gir opp."
Fordi i tusener av år
har klær mer eller mindre fulgt de samme reglene.
Kvaliteten på stoffet og snittet var statussymboler.
Om du hadde råd til det leide du en skredder.
Klær skilte fattig fra rik, og menn fra kvinner.
Det pleide å være mye kvinner måtte gjøre
for å fremstå akseptabelt.
Vi bryter de grensene,
og nå er vi her, leggings tar over verden.
I dag kan menn og kvinner bruke mye av det samme.
Noen av verdens rikeste går kledd som enhver person på gaten.
Og haute couture ser til gatemoten for inspirasjon.
Det globale markedet for sportsklær er verdt over 300 milliarder dollar.
Det er nesten en fjerdedel av alle klærne vi kjøper.
Hvordan skjedde det?
Hva førte til at vi begynte å kle oss så løst og ledig, og hvorfor gjør vi det?
Våre designere har utviklet nye trender for fritiden.
Dette er syntetisk fiber.
Kan vi lage klær av det?
Forskning i mirakelstoffer har gitt oss en klesrevolusjon.
Jeg er her for elastanen.
Jeg elsker at mote endelig blir mer kulturelt.
Jeg vil kunne bruke treningsklær
i mitt daglige liv.
Det var mer dagligdags, men man kunne gå overalt.
Ordet athleisure kom vel,
jeg vet ikke,
ett sted rundt 2011, 2012,
og det var nesten en vits.
Bruker vi mer treningstøy fordi vi trener mer?
Nei.
Athleisure.
Ha på deg gymklær og se fabelaktig ut.
Trener du i de buksene?
Ja, jeg tror det.
-Men du har ikke gjort det? -Nei.
Selv om termen "athleisure" er ny,
så er trenden ikke det.
Alt begynte med fritid.
Fritid er assosiert med den styrende eliten.
Opp gjennom historien hadde de fritid fordi tjenere og slaver
gjorde all jobben.
Men tidlig i det 20. århundre ble livet bedre for vanlige folk
i industrialiserte land.
Nye tidsbesparende teknologier og presset fra fagforeninger
sørget for regulert arbeidstid.
En vanlig arbeidsuke gikk fra 65 til 46 timer på en livstid.
En av de største reduksjonene var i USA.
Det vi ser i begynnelsen av det 20. århundre
er at folk fra middelklassen begynte å få mer fritid,
så de også kunne ta del i sport.
Innendørs treningsstudioer begynte å dukke opp over hele USA.
Konseptet kom fra Tyskland, de var inspirert av de gamle grekere.
Ordet "gym" kommer fra det greske ordet "gymnós",
som betyr "naken", fordi de originale gymklærne...
...var ingenting.
Og det ville vært mye mindre begrensende enn gymklærne
sent på 1800-tallet.
Men så begynte klærne å bli mer komfortable.
Det var fordi treningssentrene var private, segregert av kjønn.
Det betydde at kvinner kunne ha på nye design
som ville vært skandaløst i gatene.
Kvinner risikerte arrestasjon ved å drive kampanjer
for at mer komfortable klær skulle bli akseptable.
For på den tiden var kvinneklærne ganske begrensende.
Rike kvinner måtte noen ganger ha hjelp for å kle seg.
Men når kvinner fikk delta i sport på universitetet
og sykler ble populært i byene
var ikke lenger de løse klærne så private.
Og det var da ting virkelig begynte å endre seg.
Se på tennisklærne.
I 1900 hadde spillerne på seg lange skjørt, lange ermer og korsetter.
Så ble skjørtene kortere.
Og kortere.
Tennisspillere, som franske Suzanne Lenglen, ble stilikoner.
Hun hadde et antrekk som gjorde matchen mer interessant.
Hennes knelange plisséskjørt, ermeløse topper, nedrullede strømper
og pannebånd hjalp henne å spille bedre og kvinner kopierte
henne for å være progressive.
På 20-tallet viste Vogue regelmessig tennisinspirerte antrekk
på forsidene.
Klær laget for sport ble konvensjonell mote.
Det man ser i USA
på begynnelsen av det 20. århundre er at disse tingene blandes.
En genser som opprinnelig ble brukt
under aktiviteter, ble noe man kunne bruke
for å se sportslig ut.
Jeg føler meg mye bedre når jeg spiller i shorts,
fordi skjørtet ikke blafrer når jeg putter og går over bakkene.
Omtrent alt av klær som tillater fri bevegelse
begynte som sportsklær.
Sneakers kom fra krokket, Henley-skjorter fra roing
og polokrager fra polo.
Den nye løsere amerikanske stilen ble kjent som fritidsklær.
Reklamer som disse promoterte klærne som komfortable,
enkle å vaske...
Hun stråler fra topp til tå i menneskeskapte materialer.
...og laget av plastikk.
For størsteparten av menneskets historie har tekstiler blitt laget av dyr
eller planter.
Larver ga oss silke,
sauer ga oss ull, geiter ga oss kasjmirull,
linplanten ga oss lin.
Og bomull fra bomullsplanten.
Bomull var veldig tilgjengelig
for omtrent alle, det vokste over hele verden
så alle hadde tilgang.
Men det har begrensinger.
Bomull kan holde 8 % av sin egen vekt i vann.
Ull kan holde opp til 30 %.
Disse svømmedraktene i ull veide 3,5 kg når de ble våte.
Men så fant vitenskapen ut hvordan man kunne lage stoff i en lab.
Den moderne kjemiens magi har skutt oss inn i en ny verden av moderne stoffer.
Over et par tiår introduserte kjemikalieselskapet DuPunt
verden for alle disse syntetiske fibrene.
Først kom nylon.
DuPont markedsførte stoffet til kvinner som et alternativ
til de kløende ullstrømpene.
De ble en hit.
Damene kommer løpende til. Gratis strømper om man får fatt i dem.
Det kan bevise at kvinner vil være slående vakre
selv om hun må slå sine venninner.
Snart var motemagasinene fulle av reklamer for kunstige fibre
som påsto de ville frigjøre kvinner fra tidskrevende klespleie.
Og så oppfant DuPont noe revolusjonerende.
Vi må snakke om elastan.
Elastan, først markedsført under merkenavnet Lycra,
ble blandet med naturlige fiber for å gjøre det lettere,
elastisk og kledende på kroppen.
Det betydde at du kunne lage klær som satt mye tettere på kroppen,
men som var komfortable.
Det gjorde det mulig å lage tettsittende klær
uten smart og kostbar klipp og søm.
Da vi fikk Lycra kunne enhver dum produsent
lage kroppsnære klær.
Kroppsnært elastan revolusjonerte det vi kledde oss i for sport.
For svømming, ski, sykling, dansing og yoga.
Men det var ett stort problem med elastan: Det er veldig stramt...
...på steder du ikke vil det skal være stramt.
Er dere klare for å trene?
Om du ser på Jane Fonda-videoer, har de løst det ved å ha
en bodysuit under turndrakten.
Stram mage, stram rumpen...
Men så kom yogabuksene.
Jeg startet Lululemon på antagelsen om at denne buksen var perfekt.
Den store oppfinnelsen var kilen i skrittet.
Det stemmer,
kilen i skrittet.
Det er et diamantformet stoffbit mellom bena
som bedrer dekning og fleksibilitet.
Jeg tok bodysuiten og bygget det inn i buksen.
Og da ble det akseptabelt for en kvinne å gå fra en treningsøkt
og rett ut på gaten.
Designinnovasjoner som dette gjorde stramme klær mindre avslørende.
Jeg vil at det skal være akseptabelt at jeg kan dra på trening,
levere barna på skolen og dra på jobb.
Og jeg vil ikke bruke en formue eller skifte.
Jeg vil bare ha én legging.
Jeg tror det er derfor sportstøy har blitt så stort.
Det passer den moderne kvinnen.
I dag kjøper amerikanske kvinner flere elastiske bukser en jeans.
Men å gå fra dette
til dette
tok tid.
Det tok ganske lang tid før folk ble vant til det som
virket sjokkerende avslørende.
Og det var noe som gradvis ble mediert av fotografer,
av filmer, av TV-programmer.
Tidlig på 60-tallet hadde omtrent alle amerikanere en skjerm i huset.
Samtidig som tidenes største amerikanske generasjon nådde tenårene.
Ungdomsbevegelser var også ekstremt viktige.
Man ser det i begynnelsen av det 20. århundre,
man ser det igjen på 60, 70 og 80-tallet.
Det stoppet aldri.
TV gjorde idrettsutøvere til kjendiser,
og sakte, men sikkert ble ikke-hvite spillere tatt opp i lagene.
Antallet svarte spillere i NBA
gikk fra 3 i 1950
til nesten tre fjerdedeler av spillerne tidlig på 90-tallet.
Å se utøvere på TV med hettegensere,
elastan og sneakers førte til nye trender.
Og butikkene la merke til det.
De ser etter de kule tingene, fordi de har sett det på TV.
Og de blir påvirket av at dette er det alle ungdommer
vil gå med.
De unges livsstil,
deres vaner og det de er interessert i,
beveger seg vekk fra formelle kontorklær
og mot fritidsklær.
Disse nye idolene inspirerte også trendene
i en ny musikksjanger.
Run DMC utga "My Adidas" på 1986-albumet Raising Hell,
det første rapalbumet som kom inn på Billboard Top 10.
Teksten fikk Adidas til å gi Run DMC en sponsoravtale,
den første av mange mellom et klesmerke
og en hip-hop artist.
Det hjalp med å demokratisere klesmerker som tidligere ble assosiert
med eksklusivitet.
Dette er Ralph Lauren.
Gjenopptar den sossete Polo stilen.
Det at hip-hop artister omfavnet det
og tolket det på sin egen måte,
var førende når det gjelder hva status betyr og hvem som har tilgang
på status og hvordan det defineres.
Hva er markørene for suksess?
Denne stilen ble kjent som streetwear.
Og sakte ble folk som tidligere ble marginalisert fra suksessmarkørene
de som påvirket dem.
Og da hip-hop ble en av verdens mest populære sjangre
spredde stilen seg globalt.
Det begynte i New York, så til det konvensjonelle USA,
til Frankrike...
Japanske tenåringer kler seg og ser ut som hip-hop artister.
Det appellerer til meg.
Det er hip-hop. Det er streetwear.
Når man har en sånn endring
fra formelt, til fritid, til sportslig, til hva det måtte være,
så satte det alt vi visste om status og hierarki på hodet,
hvordan vi raskt, estetisk sett, definerer folk.
Over tiårene har trendene hatt ulike navn.
Sportsklær, fritidsklær, streetwear og nå athleisure.
Men de har alle ført til en løsere og ledigere stil
og det har snudd betydningen av klær på hodet.
Treningsklær kan signalisere rikdom bedre enn pelskåper.
Kvinner bruker klær tidligere reservert for menn,
og milliardærer viser seg offentlig i hettegensere og joggesko.
Men selv om flere mennesker kler seg likt,
betyr ikke det at de blir sett på som like.
Ja, de kan gå rundt i hettegensere og olabukser
fordi de er hvite menn i Silicon Valley som er milliardærer.
Andre som ikke har det privilegiet
får ikke gå med hettegensere.
I århundrer har folk kjempet for retten til å bevege seg fritt,
trygt og komfortabelt i det offentlige, og å kunne vise kroppen som de vil.
Klær er fortsatt en kamparena og man må bare skru på nyhetene
for å se at kampen ikke er over.
Demonstrantene hadde på seg ermeløse skjorter og capser feil vei,
ting som er bannlyst av en ny kleskode i byens nattklubbdistrikt.
Det at han var svart, og at han hadde en hettegenser på,
gjør at han ser mistenkelig ut.
Ordføreren i Cannes forbyr midlertidig kvinner fra å bruke burkinier
på strendene i rivieraen.
Serena Williams får ikke lenger bruke sin svarte trikotdrakt.
Jenter som har på leggings uten shorts eller skjørt over
får ikke komme inn på området.
Selskapets grunnlegger og styreformann, Chip Wilson,
trekker seg tilbake etter at hans kommentarer førte til rabalder...
Noen kvinner har ikke kropper som passer til det.
Vi er drittlei av at våre klær og kropper skal være kontrollert av menn.
Athleisure og sportsklær og kulturelle endringer
har ført til at vi kan verdsette komfort
over alt annet.