Penger er annerledes for milliardærer.
For en milliardær, sammenlignet med en gjennomsnittlig amerikaner,
er en tur med et privatfly som en tur med T-banen i New York City.
En Lamborghini er som en lekebil.
Og å kjøpe en privat øy er som en nedbetaling på et hus.
Milliardærer er ikke ett prosentene.
De er mer som 0.0001 %.
Hva er det verste med å være milliardær?
Ingenting. Ingenting i det hele tatt.
De kan bare ringe og treffe en verdensleder.
Minst et dusin er verdensledere.
...bedre tider kommer.
Det er omtrent hundre milliardærer i det kinesiske parlamentet.
Det blomstrer av milliardærer.
I 1987 var det beregnet 140 milliardærer.
I 2019 er det 15 ganger så mange milliardærer
med nesten 30 ganger så mye rikdom,
til sammen nesten ni billioner dollar.
Hvis dagens milliardærer formet et land, ville det vært verdens åttende rikeste.
Disse menneskene har en ekstraordinær mengde rikdom,
og de har innflytelse i så mange deler av verden.
Den innflytelsen har gjort dem til symboler på ulikheter og et rigget system
som driver protester og politiske bevegelser over hele verden.
Jeg tror at folk er lei av å leve i et land og i en verden
hvor så få har så mye, og så mange har så lite.
Men mange av disse milliardærene
har skapt formuene på å finne opp ting som har endret livene våre.
Noen mer enn andre.
Hvorfor er det flere milliardærer enn før?
Og er de bra eller dårlig for verden?
De rike nyter et liv i letthet og eleganse.
Penger er for verdifullt.
Solgt!
Skillet mellom de superrike
og middelklassen blir bredere i dramatisk hastighet.
Jeg ser frem til min neste milliard.
Hva skal du gjøre med de ekstra pengene?
Jeg bygger selskaper og støtter folk som bygger nye ting,
fra sosiale nettverk til romskip.
Du klarer bare å spise så mye.
Du kan bare ha såpass stort hus.
Det dette landet trenger er litt mer Den gylne regelen,
og litt mindre gullregler.
Jeg er flau over hvor lenge jeg har skrevet om rike mennesker.
Luisa Kroll lager en av de mest populære rankingene av milliardærer.
Rundt 1981, da listen ble startet,
var det noen åpenbare steder å se etter de rike i landet.
Steder som Texas, hvor du har enorme oljeformuer.
Og Silicon Valley, hvor teknologien begynte å ta av.
Og i New York City
gikk de bokstavelig talt rundt i byen og fant ut hvem som eide det og det.
Det viste seg å være utrolig vanskelig å spore rikdom.
Veldig få trodde de kunne klare det,
men til slutt, i september i 1982, publiserte de den første Forbes 400.
På den aller første rikdomslisten var 11 arvtakere av John D. Rockefeller.
Han levde på slutten av 1800-tallet i USA,
en æra kalt "den forgylte perioden",
hvor man så verdens første selvskapte milliardærer.
I dagens dollarkurs er Rockefeller og Carnegie
estimert til å være mer enn dobbelt så rike
som den rikeste i verden i dag.
Denne tiden ble ikke bare karakterisert med overveldende rikdom,
men også massiv korrupsjon.
Mark Twain dannet navnet "den forgylte perioden",
for selv om rikdommen glitret på overflaten, var den rotten under.
Carnegie, Vanderbilt og Rockefeller ble rike av de politiske kontaktene sine,
ved å slå sammen industrier i truster og utnytte arbeidere,
og de betalte nesten ikke skatt.
Før denne tiden er rikdom vanskelig å sammenligne,
men var du ekstremt rik kontrollerte du antageligvis et imperium,
som Augustus Cæsar, Romerrikets keiser,
eller keiserinne Wu av Kina
eller Mansa Musa, Mali-imperiets hersker,
som kontrollerte en av de største kildene til gull.
Rikdommen hans var så legendarisk
at bildet hans ble malt på et av de viktigste kartene i middelalderen.
Milliardærene fra "den forgylte perioden" tjente penger på annet vis:
De grunnla suksessrike selskaper.
Det som forårsaket den enorme veksten av rikdom på den tiden
var skapelsen av en kontinental økonomi for første gang
i USA og veksten av store selskaper.
Som Vanderbilts jernbaneselskap, som formet en del av mer enn
322 000 kilometer nye spor som koblet sammen kontinentet for første gang,
som hjalp USA å bli en økonomisk supermakt.
Og milliardærer blomstrer i dag på grunn av en økende global økonomi.
Og det har hjulpet hele verden å bli rikere.
På et globalt nivå har ulikheter minsket.
Dette er hovedsakelig drevet av at
noen av de fattige landene vokser raskt.
Og i de siste tiårene har ingen land vokst så mye som Kina.
Kina var for 40 eller 50 år siden et land
hvor majoriteten av folket levde i ekstrem fattigdom.
Kommunistiske myndigheter forsøker det de kaller sosialistisk modernisering.
Ekstrem fattigdom er nesten borte i Kina.
Før 1978 var det ingen kinesiske milliardærer.
Innen 2017 dannet Kina to nye milliardærer i uken
og har det nest høyeste antallet milliardærer i verden, etter USA.
Da er det ikke overraskende å se entreprenører bli veldig rike
og samle sammen rikdom veldig fort.
Det er en lignende historie i India.
Deres fremtredende økonomi løftet millioner ut av fattigdom
og skapte over 100 milliardærer.
Dette er dagens milliardærer.
Til og med her er det stor forskjell.
Majoriteten, 94 %,
er verdt ti milliarder dollar eller mindre.
Fem prosent av dem er verdt mellom ti og tretti milliarder dollar
og ett prosent av listen er mega-milliardærer,
verdt 30 milliarder dollar eller mer.
Jeg ser på folk og tenker:
"Helvete, de har mye mer penger enn meg." Så tar jeg meg selv i det
og sier: "Hold kjeft, din idiot."
Og selv om teknologibransjen ikke har flest milliardærer,
har den skapt flest mega-milliardærer.
Det er noe som heter "vinneren tar alt".
Digitale produkter som nettsider eller apper krever ikke mye arbeidskraft
og kan nå det globale markedet øyeblikkelig.
Det er en grunn til at Google er synonymt med å søke på nettet.
Det er der mer enn 90 % av alle søk skjer,
og grunnleggerne er de tiende og fjortende rikeste i verden i 2019.
Facebook har flere brukere enn noen annen plattform for sosiale medier,
også uten de de eier selv,
og grunnleggeren er den åttende rikeste personen i verden.
Nesten 50 % av all netthandel i USA skjer på Amazon.
I 2019 var Amazons grunnlegger, Jeff Bezos, den rikeste på jorda.
Kjendismilliardærene som Oprah, Kylie Jenner
og Michael Jordan er langt nede på milliardærlistene,
og ingen av dem er på listen for jobben som først gjorde dem berømte.
Michael Jordan tjente 90 millioner dollar ved å spille basketball.
Men partnerskapene var verdt omtrent én milliard dollar,
og det var også eierskapet hans i et basketballag.
Han ble millionær gjennom arbeidet sitt,
men han ble milliardær ved å eie kapital.
Kapital er alt du eier som kan tjene penger for deg.
Et hus kan være kapital.
Aksjer er kapital.
Utseendet ditt kan være kapital
hvis du er Michael Jordan.
Patenter er kapital,
som for medisiner eller teknologi.
Og opphavsrett, som for Mikke Mus.
Jeg vokste opp med Disney og alt som kom med det.
NETTO VERDI: "NI TALL"
Du vil ikke tjene en milliard dollar med en vanlig inntekt
og ved å betale vanlig skatt.
Det skjer ikke.
Eierskap er det som skaper rikdom.
De fleste rike tjener penger som alle andre, gjennom arbeid.
Men jo rikere du er, jo mindre av inntekten din kommer fra arbeid
og jo mer kommer fra kapital.
De rikeste 0.0001 % er et eksepsjonelt eksempel på dette.
For å se på det overordnede: Inntekt produsert i økonomien går bort
fra arbeid og mot kapital.
Det er den mest grunnleggende sannheten.
Og det er fordi globale merker ikke bare har globale markeder,
de har global arbeidskraft
og i økende grad ikke noe behov for å betale for arbeid.
Se på tekstilindustrien.
En serie oppfinnelser forandret den over de siste to århundrene.
Hver økte produktiviteten og profitten.
I dag er nesten alle tekstilarbeidere i utviklingsland med billigere arbeidskraft.
Og nå begynner maskiner å erstatte menneskelige arbeidere.
Denne heter Sewbot.
Den automatiserer det som trengte delikat fingerferdighet
og kan sy like mange skjorter per time som 17 fabrikkarbeidere.
Dette kan senke kostnadene for forbrukere og gi mer profitt til eierne av kapitalen.
Eierskapet av kapitalen,
spesielt i et delt eierskap i selskaper,
er veldig høyt konsentrert.
Som milliardær-eierne av de globale merkene H&M,
Zara og Walmart.
Og når noen har slik kapital, vokser den bare.
Penger lager penger.
Du legger det i et rom, lukker døren
og det har sex og flere pengebabyer vokser.
Det er litt slik det fungerer.
Som Edgar Bronfman Senior, arving til Seagrams formue, sa:
"Å gjøre $100 til $110 er arbeid.
Å gjøre 100 millioner dollar til 110 millioner dollar er uunngåelig."
Det er fordi hvis du bare har $100 i sparing
er det vanskelig å ikke bruke, og det er vanskelig å investere.
Men 100 millioner dollar blir til 110 millioner dollar
hvis du lar de stå i aksjemarkedet i et år uten å løfte en finger.
Veldig fort, i løpet av et par generasjoner,
har du et dynasti eller flere dynastier.
Og gitt pengers makt til å kontrollere politikk,
er det bare noe vi ikke vil ha.
Ifølge en beregning
arvet 13 % av milliardærer milliardene sine
og 56 % er selvskapte.
Men det er vanskelig å tegne en strek mellom dem,
for de fleste som arver penger jobber for å få de til å vokse.
Det beskriver enda 30 % av verdens milliardærer.
I 2014 fant vi på noe vi kalte en selvskapt-score.
Og den gikk fra én, hvor du arvet pengene dine
og ikke gjorde noe med dem. Du bare sitter
og spiser konfekt eller noe.
Og nummer ti var filler til rikdom-historien.
Noen som Oprah Winfrey vil falle i den kategorien.
I år hadde vi Kylie Jenner, som var veldig kontroversielt.
Hun fant ut en måte å tjene penger på følgerne og på familiens berømmelse.
Det er en ny, yngst, selvskapt milliardær.
Men noen synes Kylies tittel må skrives med en asterisk.
Når du ikke får det fra noen andre, er det selvskapt.
Hvis du blir født på tredje base og du slår en home run,
er du egentlig ikke selvskapt.
$12,4 MILLIARDER
Andre typer selvskapt rikdom er også kontroversielt.
Da vi begynte å sette de russiske milliardærene på listen,
oligarkene, var vi ikke sikre på hva annet vi skulle kalle dem.
Noen kaller dem kleptokrater.
Det kommer fra det greske kleptes, som betyr tyv, og kratos, som betyr makt.
Det refererer til folk tilknyttet politikken
som blir rike av et lands naturressurser.
Det var det som skjedde da Sovjet falt i 1991.
Russland har nå nesten 100 såkalte selvskapte milliardærer.
Det var ingen kategori for å...
...skaffe seg disse godene billig ved å stjele fra eller konspirere med staten,
eller hva du vil kalle det.
Bra og dårlig har å gjøre med hvordan du
oppnår rikdommen din.
Oppnår du rikdommen din på bekostning av alle andre?
Eller skaper du ekstra rikdom
ved å skape produkter for resten av samfunnet?
Det er to fundamentalt forskjellige måter å skape rikdom på.
I "den forgylte perioden" ga milliardærer mye av rikdommen tilbake til samfunnet,
som Andrew Carnegie.
Den offentlige dommen vil da være:
Mannen som dør rik,
dør i vanære.
Han sa faktisk at det var en skam for en rik person å dø med rikdommen sin.
Derfor, hvor enn du går,
ser du Carnegie-institutter, Carnegie-biblioteker, Carnegie Hall,
Carnegie Mellon University.
Du ser en arv av å gi tilbake pengene.
Den tradisjonen fortsetter i dag.
Minst 200 milliardærer har signert The Giving Pledge,
hvor de lover å gi bort minst halvparten av rikdommen sin.
Og de gjør ting som myndighetene tradisjonelt gjør,
som å bekjempe smittsomme sykdommer,
finansiere byggingen av olympiske fasiliteter,
som flere russiske milliardærer gjorde for vinter-OL i Sotsji i 2014,
og forsikre at utdannelse er oppnåelig.
Familien donerer penger for å eliminere studielånene deres.
Eller reparere kritisk infrastruktur.
Der staten Michigan og byen Flint har mislykkes,
lover milliardær Elon Musk...
...å fikse vannkrisen...
...lover å gi rent vann til alle hjem i byen. Bra for ham.
Det var mye snakk om hvordan vi kunne samle inn $55 millioner
blant rike folk og fikse vannproblemet i Flint.
Og jeg var helt i mot det.
Det har vært en hel del filantropi og veldedighet,
og det er bra,
men problemet her er strukturen.
Man vil ikke at innbyggerne våre skal være avhengige av
private, ansvarsløse individer
som kanskje eller kanskje ikke fikser problemene du har
med infrastrukturen din, med myndighetene, med grunnleggende menneskerettigheter.
Myndighetene samler inn penger til disse tjenestene gjennom skatter,
men i de fleste rike land
er individers inntektsskatter høyere enn kapitalinntekt.
Det skattesystemet allerede har bestemt seg for å gjøre
er å skatte arbeid høyere enn eierskap.
Jeg har ikke noe problem med å betale mer,
virkelig ikke.
Jeg er ikke her for å si at jeg burde betale 90 % skatt,
for da vil det endre det jeg gjør
fra å investere i entreprenører og oppstartsbedrifter
og filantropi.
Og selv om et land øker skattene til de rike,
er det vanskelig å utføre i en globalisert verden.
Jeg tror at den beste analogien for det globale finanssystemet er
at det er som et økosystem.
Det er en serie små land, noen ganger store land,
og hver og en skjærer ut en liten del av loven.
Som å unngå inntektsskatt.
Det er Caymanøyenes spesialitet.
Du har en bygning på Caymanøyene,
én bygning,
som "beverter" 20 000 selskaper.
Det er en postadresse som lar dem utnytte
Caymanøyenes skatteletter.
For å minske korporative skatter, dra til Luxembourg
eller den amerikanske staten Delaware.
For å unngå arveskatter
er en av de mest populære stedene den europeiske øya Jersey.
Cookøyene,
noen ganger kjent som "Crook-øyene",
spesialiserer seg på å hjelpe folk gjemme eiendeler fra kreditorer,
og det er alt de gjør.
Verden fikk et glimt av dette systemet i 2016.
Nye avsløringer om hvordan de rike gjemmer kontanter
ryster land over hele verden.
Det blir nå kalt Panama-dokumentene.
Elleve millioner Panama-dokumenter, for å være nøyaktig.
Det er en lekkasje fra et advokatfirma i Panama, Mossack Fonseca.
Panama-dokumentene er enda en lekkasje...
...som avslører hvordan noen av verdens rikeste og mektigste...
...gjemmer penger i kontoer i utlandet.
Jeg tror at en av de store leksjonene var dette galleriet
av ansikter som kom ut av det. Det var denne brokete samlingen av
idrettsstjerner, som Lionel Messi,
underholdere, som Jackie Chan,
og dronning Elizabeth og noen medlemmer av House of Lords.
Men det store sjokket kom da folk regnet på tallene.
En analyse av skandinaviske land fant at i gjennomsnitt
unngår de fleste å betale fem prosent eller mindre av skattene sine.
De rikeste 0,01 % unngår å betale rundt 25 %.
Totalt var tilsvarende 10 % av verdens BNP
gjemt unna i utenlandske bankkontoer.
Det er billioner av dollar.
Russland var en av de verste.
Mer enn halvparten av rikdommen til 00,1 %-ene ble gjemt i kontoer i utlandet.
Det er mye manglende skatteinntekter til offentlige tjenester
eller ting som olympiske fasiliteter.
Og alle som dukket opp i disse lekkasjene fikk hjelp.
De sitter ikke og okkuperer yachtene sine
på skatteadressen på Caymanøyene.
Rike folk ansetter folk til å gjøre det,
akkurat som de ansetter folk
til å vaske og vedlikeholde hjemme eller lage mat til dem eller passe barna.
Milliardærer er kanskje den åttende rikeste nasjonen i verden,
men de er også, på mange måter, folk uten en nasjon.
Med eksperthjelp kan de vrake og velge
lovene til de landene de vil.
Globalisering har åpnet opp alle slags adresser å gjemme pengene på.
Dette er kjent som Milliardær-gaten,
en enklave med høye luksusbygninger sør for Central Park i New York City,
byen med flest milliardærer i verden.
I New York City kjøper disse milliardærene
luksus... Det er en underdrivelse...
Boliger verdt titalls millioner dollar.
Vårt gjennomsnittlige salg er over 18 millioner dollar,
og gjennomsnittskunden
har en nettoverdi på hundre millioner til milliarder av dollar.
New York-eiendom er en del av
det globale økosystemet med å gjemme rikdom fra loven,
hvitvaske penger og alle slags ting
som er på kanten av loven.
Folk vil lagre verdier,
de vil ha en safe i himmelen, kanskje,
og de kjøper eiendom for å sikre pengene sine,
kanskje mot hjemlandet sitt
hvor det blir skattet eller tatt, eller de ikke vet hva som skjer i morgen.
Tidlig i 2018
ble 72 % av leiligheter som kostet mer enn 10 millioner dollar
kjøpt ved å bruke LLC, som ofte gjør kjøperen usynlig.
Du trenger bare opprette et LLC,
eller et LLC eid av en annen LLC eid av båndlagt kapital.
Det vil være nesten umulig for noen å finne ut
hvem eieren er.
Dette er én av grunnene til at det er vanskelig å vite hvor milliardærene er,
eller hvor mange de er,
eller hvor mange milliarder de har.
Myndigheter sporer ikke rikdom på en global skala,
så lister som Forbes er den beste kilden vi har,
og den er ikke pålitelig.
Jeg tror at Forbes 400-liste,
eller en hvilken som helst annen rikdomsliste, er veldig misledende.
De er baserte på offentlig tilgjengelig informasjon.
Hvis et individs hovedkilde for rikdom
er aksjer i et offentlig selskap,
kan du bare slå opp antallet aksjer de eier
og gange det med prisen. Hvis det er over en milliard dollar,
voilà!
Men mange mennesker i verden er rike fra andre kilder.
For de fleste milliardærer
er to tredjedeler av rikdommen privat.
De vet kanskje ikke hvor mye penger de har.
Som oljemagnaten Nelson Bunker Hunt en gang forklarte for kongressen i USA:
Aner du hvor mye du er verdt?
Folk som vet det er vanligvis ikke verdt så mye.
Vel, det er... Du har helt rett.
Når du kjøper verdi som ikke handles offentlig,
er den verdt hva enn du vil.
Det er folk i politikken som har gjort det.
Donald Trump og faren hans ble listet på den første Forbes 400-listen.
Og til og med i den første listen var det et notat som sa:
"De sier de er verdt 500 millioner."
Entreprenører vil være på forsiden av Forbes.
De har noe å tjene på å være kjente som rike,
men mange milliardærer har ikke det.
Til og med Forbes erkjenner at de underestimerer
mengden rikdom i verden.
Vi lurer alltid på hvor mye rikdom vi mangler.
Det er noe som faktisk holder meg våken om natten.
De første milliardærene ga ikke bare bort pengene sine.
Staten steppet inn.
Den progressive perioden
begynte en ny måte å regulere på
ved å bryte opp de store fondene, som Standard Oil.
Teddy Roosevelt ble kalt for "trust buster" for dette.
I en globalisert verden er det litt annerledes å tøyle rikdom.
EU har svartelistet skatteparadiser.
Men resultatet er ennå uvisst.
Og i USA har politikere på venstresiden begynt å presse
for mye høyere skatter for de rike,
noe majoriteten av amerikanere er enige i,
og til og med noen milliardærer.
Jeg burde betale mer skatt.
Burde skattene til folk som deg økes?
Selvfølgelig.
Skattesystemet har beveget seg mot de rike
og bort fra middelklassen.
Og det burde tas tak i.
Måten du får tak i rikdom på
er et relevant tema for offentlig regulering.
Moral...
...det er deres egen greie.
Det er mellom dem og presten deres.
Forholdet vårt til milliardærer er komplisert.
Vi hadde gjort dem til kjendiser, hvis de ikke var det.
Vi har gjort dem mektige.
Og de gjør noen utrolige ting med pengene sine.
Noen ganger mer effektivt enn myndigheter.
Jeg er ikke bekymret for individene.
Det er et system som tillater en slik massiv ulikhet i inntekt og rikdom.
Den nasjonen av milliardærer er kanskje snart den rikeste i verden.
Og selv om pengene deres ikke bor i ett land,
bor vi alle i deres.
Tekst: Stine Alslie Dybdal