Den 2. december 2018 tweetede en ukendt musiker:
"Countrymusikken udvikler sig."
Sammen med en fjollet video,
var det en teaser for en ny sang,
som han lagde op på SoundCloud dagen efter.
Og folk elskede den.
De var vilde med den.
SoundCloud lagde den op på deres "Top 50 Country"-playliste,
og så uploadede en TikTok-bruger en video af sig selv, hvor han dansede til den,
og skiftede til at danse som en cowboy ved droppet
og inspirerede millioner af andre.
Kort efter debuterede sangen på Billboards "Hot Country Songs"-liste,
men så fjernede Billboard den.
Hvorfor fjernede industrien den så hurtigt,
når den indtjente penge?
Her er en ledetråd.
Da countrysangeren Cody Johnson spillede sangen til et show,
skete det her.
I en erklæring til Rolling Stone forklarede Billboard, at "Old Town Road"
simpelthen ikke indeholdt nok elementer af nutidens countrymusik,
hvilket skabte forvirring omkring, hvad nutidens countrymusik egentlig er.
Forvirring fra før "Old Town Road."
Tidligere kunne man tænde for radioen, og så vidste man, den spillede country.
Nu tager det et øjeblik, før man er sikker.
Countrymusikken er væk.
Jeg ved ikke, hvem der laver den, men der er måske fire personer.
Faktisk har insidere erklæret countrymusikken død i årtier.
Og alligevel lader countrymusik til at være stærkere end nogensinde.
I Amerika er det den musikgenre, der har de fleste radiolyttere.
Og det hurtigst voksende antal streaming-lyttere.
Så hvorfor går så mange op i,
hvad der udgør countrymusik?
Hvem bliver countrystjerne?
Man kan nemmere forstå en nation ved at lytte til dens musik.
Vores skelsættende forfædres countrymusik.
Det er Amerikas hjertes musik,
og basen for amerikansk musikalsk tradition.
Den taler om familie. Den taler om religion.
Countrymusik er internationalt populært.
Japan har for eksempel kunstnere, som optræder i cowboytøj.
Folket i de større byer
bliver invaderet af countrymusik.
Countrymusik kan i dag være mange ting,
men eksperter er enige…
Countrysangere fortæller historier.
Countrymusik handler om historiefortælling.
Jeg bliver mest draget af historierne.
I årtier sendte et show filmet i Nashvilles Grand Ole Opry…
Live fra Grand Ole Opry.
…disse historier ind i amerikanske stuer.
Historier om stolthed og ophav.
Og vigtigheden af familie.
Og hårde tider.
Det er det, jeg elsker ved countrymusik. Den rører ved de dybe følelser.
Historie er en stor del af countrymusik.
Opmærksomheden på det, der er kommet forud.
Og den tradition går langt tilbage.
Til de europæiske immigranter, der bosattes ved foden af Appalachia
og medbragte ballader.
Religiøse ballader.
Mordballader.
Og de medbragte også violinen.
Countrymusikken blev formet af folkemusikken fra mange andre lande.
Tyske immigranter medbragte valsen.
Og franskmændene, kotillion.
Som blev til square dance.
Mexicanske vaqueros, de oprindelige cowboys,
introducerede amerikanerne til mariachi.
Sanggrupper fra Alperne udbredte det at jodle.
Og sorte musikere medbragte blues.
I gamle dage spillede musikere på violin og banjo
og rejste rundt i Syden med denne blanding af lyde til menestrel-shows.
Hvide kunstnere ville tage sort make-up på
og adoptere en utroligt karikeret præsentation,
hvor de efterlignede og forsøgte at vise
FORFATTER & PROFESSOR
en udgave af, hvad det ville sige at være sort.
Det kan man høre i Emmett Millers gengivelse af "Lovesick Blues."
Han starter med at parodiere sortes udtale.
Og blander sin opfattelse af Blues…
…med en slags jodlen.
Disse forskellige lyde havde længe været flettet sammen,
da den kommercielle musikindustri startede i 1920'erne,
og musik skulle brandes for at kunne sælge.
To slags musik dukker op.
Countrymusik, eller dengang hillbilly.
Hillbilly, som fra de Appalachiske bakker,
som senere blev udvidet til country og western.
Og racemusik eller raceplader.
Som i noget lavet af en sort musiker,
som senere blev branded som rhythm and blues.
De blev designet til at blive markedsført mod racespecifikke målgrupper.
Og med tiden blev lydene også mere særprægede.
Sorte musikere eksperimenterede med flere trommer og rockede rytmer.
Og country inddelte sig i sine egne undergenrer.
Bluegrass, som fik sit navn fra Bill Monroe og Bluegrass Boys,
lød meget som de gamle strenge-bands.
Så kom honky-tonk med en stærkere rytme. Måske genkender du dette cover.
Hank Williams blev kaldt "The Hillbilly Shakespeare."
Han bragte en moderne stil til Grand Ole Opry
og sang sexede tekster.
Men grænserne kunne ikke skubbes for langt.
Billedet, som Opry tegnede af Country i 50'erne, var idyllisk.
Nostalgisk.
Det er Amerikas hjertes musik.
Trommer blev endda bandlyst.
Men så blev country rocket.
Elvis sang countrysange,
men med en rytme lånt fra rhythm and blues.
Stilen blev senere kaldt rockabilly,
som i rock møder hillbilly,
og med indflydelse fra mange andre kunstnere
blev dette til sidst rock and roll.
Country-branchen forsøgte at modstå
og dannede Country Music Association for at redde den faretruede genre.
Og skabe den mere moderne Nashville-lyd
med kunstnere som Patsy Cline,
hvis stemme definerede en ny slags country.
Men så besøgte en musiker fra Memphis Elvis' producer.
Johnny Cashs "Folsom Prison Blues"
var inspireret af gamle mordballader men med en voldsom rytme.
Johnny Cash var en folkehelt, og countrymusik var folkets musik.
Og Johnny Cash var en mand af folket,
med en poetisk vision og en uvurderlig stemme.
Og han banede vejen for andre musikere, der ville gøre country deres eget.
Og nogle af dem indspillede et album sammen.
Og så snublede nogen over: "Lad os kalde dem The Outlaws."
Kvinder elsker fredløse.
Og bum!
Den første countryplade der solgte platin.
Men ægteskabet mellem rock og country
blev fuldendt af Garth Brooks.
Han opsummerede sin stadion-rockstil med ét ord i et tv-interview.
Det er sex.
Men måden, country havde udviklet sig gennem årtier,
at blive mere rocket og poppet,
kom med et tilbageslag.
Som da Shania Twain lavede country-pop til MTV,
hvor hun kombinerede twang og sexappeal.
Traditionalister hadede det,
men det bragte nye fans til genren.
Og i 90'erne, 80'erne og 70'erne, og før det,
ville folk klage over, at der var for meget pop i countrymusik.
Det er ikke en fejl. Det er en funktion.
Nogle traditionalister blev vrede,
da popstjernen Olivia Newton-John
modtog den højeste country-pris.
Og året efter satte programlederen ild
til vinderens navn, John Denver,
som i højere grad var folkemusiker.
Folk, rock og R&B var melodien til protester
mod Vietnamkrigen og for borgerrettigheder,
mens country lavede anti-protestmusik.
Vores vilje til ikke kun at bære flaget, men også at stå op for flaget.
Og det gør countrymusik.
Som "Okie from Muskogee" af kunstneren Merle Haggard.
Så John Denver stemte ikke overens med country's politik.
Men på hans femte album, anden side, nummer et,
var noget mere forventeligt af en countrysanger.
I 70'erne var det svært for nogle i Nashville at acceptere John Denver.
Men publikum elskede de sange.
Men da en ny undergenre dukkede op i 80'erne,
en blanding af country og R&B,
med musikvideoer af kunstnere i cowboytøj, der rapper country-temaer…
…så sagde country-industrien stop.
Men genren fortsatte med at trives.
Og i 2005 udgav kunstneren Cowboy Troy
en video med skrigende fans, der havde cowboyhatte på,
og adresserede industriens modstand mod udefrakommende.
Men det gjorde mange country-stationer ikke. Som en programleder sagde:
"Det passer ikke til vores format. Det er ikke country."
Når vi taler om countrymusik, er det vigtigt at skelne.
Der er countrymusik, genren, og så er der countrymusik, radioformatet.
Det er svært at komme i radioen.
Og det vil næsten altid kræve at blive en del
af et stort pladeselskab, næsten altid i Nashville.
Nok efter at have spillet på barer eller have skrevet for andre kunstnere.
Og når du endelig har fået dit eget album,
skal pladeselskabet promovere det til radiostationer.
Der er mere end 2000 af dem i hele Amerika.
Country 102,5.
Echo Country 105.
Hvis de kan lide din plade,
stiger den på Billboards "Country Airplay"-liste.
Takket være promoveringen
sælger dit album måske nok til at komme på Billboards album-liste.
Hvis du vil være superstjerne,
hvis du vil have en langvarig karriere,
så er det gennem radioen, i hvert fald en lille smule.
Og det har haft store ulemper for kvindelige kunstnere.
I 2000 fik de kun 33% af radiotiden.
Og så begyndte tallet at falde.
I 2015 fortalte en radiokonsulent, Keith Hill, til et salgsblad:
"Hvis du vil have lyttere, så fjerner du kvinder.
De er ikke kålen i vores salat.
Kvinderne er salatens tomater."
Hvilket mange kvindelige kunstnere selvfølgelig fandt stødende.
Det udløste et oprør i branchen, kaldet "tomatogate."
Men tallene siden da har ikke forandret sig.
I 2019 dannede en gruppe kvindelige musikere en country-supergruppe,
"The Highwomen", i håbet om at prøve at bryde dødvandet.
Og det næste år vandt de bedste gruppe, bedste album,
og "Crowded Table", et opråb om sammenhold,
vandt som bedste sang.
Men ikke til Country Music Awards.
Til Americana Awards.
Americana er en nyere genre.
Billboard tilføjede den til deres lister i 2016
med flere akustiske sanger-sangskrivere,
som du nok vil høre på alt-country radiostationer.
Selvom de på mange måder lyder mere som den oprindelige country,
end hvad man hører nutildags på mainstream country-stationer.
Fordi i det sidste årti har lyden i radioen ændret sig igen.
I 2011 udgav Jason Aldean en video til sin sang "Dirt Road Anthem."
Det ligner og lyder som klassisk country.
Grusvej, pickup.
Men så læner han sig mod bilen og begynder at rappe.
Og den toppede på country-radiolisterne.
Og videoerne til andre country-hits siden
ligner R&B og hiphop-videoer fra 90'erne.
Kamera nedefra,
de kører i biler,
piger i meget lidt tøj.
Og nogle af lydene er også ens.
808-trommebeats og snap-spor.
Streamingtjenesten Pandora har analyseret, hvor meget andre genrer
påvirker landets bedste countrysange,
og de fandt ud af, at rockens indflydelse var faldet fra 2010 til 2018,
mens hiphoppens indflydelse var steget meget.
I løbet af sin historie har countrymusikken været meget god
til at indkorporere sort musik,
men den har ikke været god til at indkorporere sorte mennesker.
I den kommercielle country-industri
udgør farvede kunstnere mindre end 4% af afspillede sange i radioen,
samt kunstnere, der har en kontrakt.
Det var den verden, Lil Nas X landede i.
"Old Town Road" begynder med en banjo.
Og hans tekster rammer country-temaer.
Men den har et trap-beat, 808 til bas,
og hints af hi-hat.
Hvilket var ret nyt for country, men ikke så nyt.
Så Billboards beslutning om at fjerne sangen
påbegyndte en samtale om race og diskrimination i countrymusikken.
Nogle kaldte det regnskabets time.
"Old Town Road" var et perfekt eksempel
på den måde, man styrer countrymusikens grænser
som en stand-in for at styre grænserne for en vis form for amerikansk identitet.
Men udover at være en homoseksuel, sort musiker,
så var Lil Nas X ikke med på spillet.
Det lød på mange måder som en country-plade,
men den hverken kom fra eller henvendte sig til
det historiske, traditionelle countrymusik-publikum.
Og jeg tror, det almindelige countrymusik-samfund
genkendte det ret hurtigt.
Men Lil Nas X havde ikke brug for country-listerne.
Takket være Twitter, TikTok og streaming
lå "Old Town Road" nummer et i Amerika i 19 uger.
Streaming er en ny måde, hvorpå en musiker kan få succes.
Du tager telefonen op og voilà.
Det her er godt. Det her trender.
Det er verden, der beslutter.
Blanco Brown og Lil Nas X har en lignende historie.
De voksede op i Atlanta, Georgia.
Jeg har flere musikindflydelser,
fra Aretha Franklin til George Strait,
Outkast.
Listen fortsætter.
Og han fusionerede dem til en lyd, han selv har opkaldt.
"TrailerTrap." Det er trailer-festmusik møder trap-musik.
Jeg fusionerede det og kaldte det "TrailerTrap".
Det er countrymusik med 808'ere, lidt flair.
Som hans sang "The Git Up", som var en linedance.
I maj 2019 udgav to halvbrødre en video på TikTok,
hvor de danser af glæde til netop den sang.
Og den spredte sig. Om sommeren var den gået viralt,
ligesom "Old Town Road" få måneder inden.
Fra to til 92, alle dansede den dans. Jeg har set folk gå viralt, aldrig prøvet.
I sin video bar han Nike med sporer,
spillede på en trommemaskine og en steelguitar
og ledte en blandet gruppe i en linedance,
med cameos fra de TikTok'ere, der gjorde hans sang til et hit.
Blanco var meget interesseret i
at blive en del af countrymusik-samfundet
på en måde, som jeg ikke tror, at Lil Nas X nogensinde ville.
Og sangen fik nok radiotid til at nå "Country Airplay"-listen,
men den lå ikke så højt.
Men i det efterfølgende år i 2020,
blev denne sang nummer et på den liste.
Den begynder med en gammel lyd, almindeligt for hip-hop,
men dette var en gammel honky-tonk klassiker.
Og så forandrer den sig.
Og rytmen rammer.
808'erne.
Sam Hunt er blevet kaldt "The Drake of country"
og den, der bragte hiphop til branchen.
Country og hiphop er for tætte på hinanden.
De fortæller historier.
Nogle er sande, andre falske. Men det handler om at sende en besked.
Det handler det om for mig.
Rap og country deler mange af de samme temaer.
Som at være stolt af hvor du kommer fra.
Familieværdier.
Og hårde tider.
Country og R&B er tæt forbundet, ikke?
De er meget tæt knyttet musikalsk.
Rap kom til fra de fattige i de nordlige byer…
…der bygger på årtier af deres forfædres rhythm and blues,
som først blev spillet på banjo,
et instrument, der var kommet til Amerika på slaveskibe fra Vestafrika.
Og inden frigørelsen sunget som spirituelle sange og arbejdssange
på plantager i det sydlige Amerika.
De landlige elementer udviklede sig til blues.
Og disse lyde, blandet med balladerne fra de appalachiske violiner,
dannede rødderne til det, der senere ville blive opdelt og solgt
som hillbilly-musik og raceplader.
Og de bliver symbolske modsætninger.
Udspringer og sammenflettes
og danner næsten al amerikansk populærmusik.
Så rap og country er slet ikke modsætninger.
De er fætre.
En kunstner, der nægtede at følge reglerne,
var Ray Charles.
I 1962 udgav han Modern Sounds in Country and Western Music, 1. og 2. del,
med en ny blues-inspireret udgave
af populære countrysange som "You Are My Sunshine".
Når Ray Charles kommer i gang,
og når det først svinger,
så bliver det til blues, sjælfuldt.
Den plade var datidens "Old Town Road".
Countrybranchen accepterede ikke Ray Charles som countrymusiker.
Men de plader har nok haft lige så meget indflydelse på countrymusik
som ethvert andet album.
Ray Charles var en god countrysanger,
en af de bedste nogensinde.
Og man kan høre hans ekkoer i dag,
som da Chris Stapleton optrådte første gang
til Country Music Awards og medbragte blues.
Eller da Mickey Guyton optrådte ved Grammys i 2021 og fortalte en historie.
Jeg synes, "Black Like Me" er en fantastisk sang,
fordi hun synger sin sandhed.
Som alt andet i denne verden må vi alle udvikle os.
Så hvis vi udvikler os, udvikler musikken sig.
Jeg håber, at unge kunstnere vokser op
og fortæller sandheden som aldrig før.
Gør det på en måde, hvor man tænker:
"Wow!
Der var den."
Countrymusik føles som en åben vej uden en ende,
og det føler jeg, at musik skal være.
Tal fra hjertet.
Tekster af: Mads Jensen