TUHKIMO
Olipa kerran kaunis, alistettu tyttö, jolla oli paha äitipuoli.
Sitten haltiatarkummi toteutti hänen toiveensa tanssiaisista,
joissa hän kadotti lasikenkänsä keskiyöllä.
Mutta prinssi löysi sen. Kun prinssi lopulta löysi hänet,
he rakastuivat ja elivät onnellisina elämänsä loppuun asti. Tunnet tarinan.
Ehkä tunnet tämän tarinan.
Olipa kerran kaunis, alistettu tyttö, jolla oli paha äitipuoli.
Sitten maagiset ruodot -
toteuttivat toiveen uudenvuoden festivaalista,
jossa hän kadotti pienen kultaisen kenkänsä.
Kuningas löysi sen. Kun kuningas löysi hänet vihdoin,
pari rakastui ja eli onnellisena elämänsä loppuun asti.
Paha äitipuoli murskaantui kivien alle luolassa.
Kreikassa kerrottiin aikanaan samanlaista tarinaa.
Paitsi tämä kaunis, alistettu tyttö kylpi joessa,
kun kotka varasti hänen sandaalinsa,
joka sattui putoamaan kuninkaan syliin.
Juonipaljastus. Kun kuningas löysi hänet,
he rakastuivat ja elivät onnellisina elämänsä loppuun asti.
Ja näitähän riittää.
Alistettu tyttö. Maaginen väliintulo. Kadottaa kengän, tapaa rakkaan.
Tyttö, taika, kenkä, rakkaus.
Vuonna 1893 folkloristi kirjasi ylös 345 Tuhkimon eri versiota,
joita kerrottiin ympäri maailmaa. Uskomme, että luku on nykyään tuhansissa.
Eikä pelkästään Tuhkimo.
Monia tuntemiamme satuja kerrotaan kymmenissä eri maissa.
Miksi kerromme eri versioita samasta tarinasta?
Mitä ihmeellistä saduissa on?
Valmista? Lähdetään.
Näiden kansien välistä löytyvät nämä kuolemattomat suosikit.
Muistatko, kun kuulit Punahilkan tarinan pienenä?
Muista, että sinun on oltava kotona kahteentoista mennessä.
Muistatko ihanan prinsessan, joka oli lumottu uneen -
odottamaan hurmaavaa prinssiä, joka rikkoi loitsun?
Herää jo, senkin laiska lurjus!
Herää jo!
SADUT
Kun puhumme saduista, sanomme usein,
että ne ovat epärealistisen hyviä.
Tiedätte, mistä on kyse.
Se toistuu lukemattomissa elokuvissa, TV-sarjoissa ja mainoksissa.
Kamera pysähtyy tähän mahdottoman kauniiseen hetkeen.
Yleensä se muistuttaa meitä erityisesti Disney-elokuvien lopusta.
Vuonna 1937 Walt Disney,
mieletön animaattori, yksi Mikki Hiiren keksijöistä,
julkaisi Lumikin, tarinan kauniista tytöstä, pahasta äitipuolesta -
ja seitsemästä eri temperamentteja omaavasta kääpiöstä.
Mitä?
Disneyn ensimmäinen koko illan animaatioelokuva -
tehtiin Technicolor-menetelmällä, josta muistutettiin markkinoinnissa.
Walt Disney ja hänen taiteilijansa loivat yli 250 000 tällaista maalausta.
Monet näistä maalauksista jäljittelivät näyttelijöiden liikkeitä,
jotta hahmojen ulkonäkö ja tanssi näyttivät aidoilta.
Tämä tekniikka erosi piirretyistä, jollaisia aiemmat Disney-elokuvat olivat.
Tuotanto oli niin kunnianhimoinen, että lehdet kutsuivat häntä hulluksi.
Kun Lumikki ilmestyi, ne muuttivat äänensävyään.
Siitä tuli kansainvälinen sensaatio.
Myyntiin tuli Lumikki-asusteita, Lumikki-nukkeja,
laaja valikoima kääpiöhattuja ja ensimmäinen elokuva-soundtrack.
Inflaation huomioiden Lumikki on yhä -
yksi kaikkien aikojen tuottoisimmista elokuvista.
Se loi pohjan monille tuleville Disney-hiteille.
Fantasia tanssiaismekoista,
linnoista ja köyhästä nuoresta tytöstä, jonka on löydettävä onnellinen loppunsa,
luultavasti prinssin avulla.
Siinä ei ole mitään vikaa, mutta niiden vaikutus on hyvin erilainen -
kuin aiempien satujen.
Jos haluaa tietää, mistä saduissa on todella kyse,
siitä on kysyttävä asiantuntijoilta.
Se on juttu,
joka voi olla elokuva tai kirja.
Tarvitaan päähenkilö ja taikuutta.
Satu on periaatteessa tarina, jossa on -
nättejä hahmoja, jotka pitävät kauniita puheita.
Sadut eivät ole todellisia. Ne ovat tarinoita.
Ne tulevat toisesta taianomaisesta maailmasta -
täynnä luovuutta ja värejä.
Se on aivan erilainen maailma kuin omamme.
Nuo määritelmät ovat melko tarkkoja.
Näitä tarinoita voisi ajatella -
kertomuksina muodonmuutoksesta ja transformaatiosta.
Tuhkimon ryysyt muuttuvat kauniiksi mekoksi.
Lumikki herää henkiin tosirakkauden suudelman ansiosta.
Jackin pavuista muodostuu kasvitorni, joka ulottuu pilvien yläpuolelle.
Kaikki sadut sisältävät mysteeriä ja taikuutta.
Kuten myös monet tarinat, jotka eivät ole satuja.
Voisi auttaa, jos tietäisimme, mitä sadut eivät ole.
Ensinnäkään satu ei ole legenda.
Legendat ovat tarinoita, joilla on historiallinen perusta.
Ne tapahtuvat oikeassa paikassa.
Sadun tapahtumapaikan pitäisi olla epäselvä.
Siksi ne aloitetaan usein: "Olipa kerran…"
Tai tšekiksi: "Seitsemän vuoriston, seitsemän joen takana."
Tai arabiaksi:
"Siellä oli, voi mitä siellä olikaan, tai ei ollut, muinaisina aikoina."
Satu ei ole myöskään myytti.
Se on usein pyhä tarina tai perustava tarina.
Se on narratiivi siitä, miten sivilisaatio sai alkunsa.
Toisin sanoen uskonnollinen tarina.
Satu ei ole myöskään faabeli,
jotka ovat tarinoita, joilla on jonkinlainen opetustarkoitus.
Ne kerrotaan usein puhuvien eläimien kautta,
kuten Jänis ja kilpikonna -taru,
joka osoittaa, että voitto saavutetaan vakaasti.
En pelkää. Kilpailen sinua vastaan ja voitan.
Sadut voivat sisältää moraalisen osan, mutta ei ole aina selvää, mikä se on.
Jaakossa ja pavunvarressa kannustetaan varastamaan -
ainakin jäteiltä.
Se on yksinkertainen tarina. Se on luurankomainen.
Hyvän ja pahan voimat. Se ei sisällä kauheasti vivahteita.
Yleensä ne noudattavat samaa kaavaa.
Sankari ja maailma määritellään,
sitten roisto tekee jotain roistomaista,
sankari keksii ratkaisun, johon hän saa taika-apua,
sitten tulee kamppailu, pako, palkitseminen ja loppu.
Monet tarinat seuraavat tätä kaavaa.
Vain pienessä osassa niistä -
on kaunis prinsessa, jonka prinssi pelastaa ja he menevät naimisiin.
Folkloristit vihaavat Disneyä.
Se on suuryrityksen satu ylhäältä alaspäin.
Se on tavallaan antanut meille standardoidun version,
joka on poistanut kaikki paikalliset muunnelmat.
Kuten kaikki Tuhkimot.
Japanilla oli oma Tuhkimonsa, Hachikazuki, jonka tarina oli hyvin japanilainen.
Päähän tarttunut taikakulho suojelee häntä. Se on buddhalainen symboli.
Kun Disneyn versio Tuhkimosta tuli Japaniin,
hänestä tuli kulttuuri-ilmiö, joka näkyi elokuvissa, kirjoissa ja asusteissa -
ja Allstar Dream Cinderella -painiturnauksessa.
Tai Lumikin venäläinen versio neuvostoliittolaisessa piirretyssä,
jossa on kuuluisa taikapeili ja myrkkyomena,
mutta seitsemän kääpiötä korvattiin ritareilla.
Heidän suhteensa Lumikkiin on hieman erilainen.
Kuten tiedät, olet siskomme.
Me kaikki rakastamme sinua.
Jo ennen kuin Disneyn Lumikki valloitti maailman,
tarina, johon se perustui, onnistui vastaavassa.
Hieman synkempi saksalainen kansantaru -
Sneewittchen, jota Disney selvästi käytti sadussaan.
Kääpiöiden talo on klassista, keskiaikaista saksalaisdesignia.
Samoin linnan pyöristetyt tornit ja päätykoristeet.
Ja Lumikin pystykaulus ja pöyheät hihat, joissa on aukkoja.
Alkuperäisestä saksalaisesta versiosta tuli kuuluisa -
kirjallisuushistorian suurimman markkinointitempauksen ansiosta.
Sadut muutettiin -
lasten tarinoiksi.
Jacob ja Wilhelm Grimm olivat kirjastonhoitajia ja folkloristeja,
jotka asuivat Preussissa, nykyisessä Saksassa, 1800-luvun alussa,
jolloin Napoleonin valtakunta laajeni nopeasti.
He uskoivat, että se uhkasi Saksan perimätietoa.
He keräsivät kansantaruja kaikkialta maasta.
He halusivat säilyttää tarinankerronnan perinteet -
ennen kuin ne katoaisivat.
Aikuiset olivat kertoneet näitä tarinoita toisille aikuisille lasten läsnä ollessa.
Vuonna 1812 he julkaisivat kirjan nimeltä Grimmin sadut.
Tarinoissa oli kyse lapsista, niitä ei ollut tarkoitettu lapsille.
Tämä on heidän versionsa Tähkäpäästä.
Maagiset hiukset omaava kaunis tyttö on tornissa pahan velhottaren,
äiti Gothelin vankina.
Prinssi kiipeää torniin hiuksia pitkin nauttiakseen Tähkäpään seurasta.
Tähkäpää tulee raskaaksi ja saa kaksoset,
joten Gothel karkottaa heidät erämaahan.
He saivat kamalia arvosteluja. Kirja lytättiin.
Johtava kriitikko sanoi sitä "säälittäväksi ja mauttomaksi".
He päättivät: "Kuuntelemme kriitikkoja. Teemme tarinoista lapsiystävällisempiä."
Viimeisessä painoksessa prinssi vain juttelee Tähkäpäälle.
Kukaan ei tule raskaaksi.
Sitten piikit puhkovat prinssin silmät.
Lapsiystävällisyys 1800-luvun Saksassa tarkoitti väkivaltaa.
Jörö-Jukka-niminen kirja oli sen ajan bestseller.
Siinä oli tarinoita pojasta, joka imi peukaloaan, joka sitten leikattiin irti.
Ja tarina pojasta, joka ei kammannut hiuksiaan, joten hänestä tuli tällainen -
ja vanhemmat lakkasivat rakastamasta häntä.
Nämä olivat opettavaisia tarinoita, jotka varoittivat uteliaisuuden vaaroista.
Niistä tuli lasten käytösoppaita.
Grimmien versiossa Tuhkimosta -
sisarpuolet leikkasivat paloja jaloistaan saadakseen ne mahtumaan kenkään,
mutta ärsyttävä kyyhky pilaa suunnitelman.
Siinä lukee: "Kopinaa, kopinaa, on kengässä verta."
Se rimmasi jotenkin. En muista sitä.
Oikeasti se on:
Kopsuta, kopsuta
Kengässä on nyt verta
Ei se ole jalkaan sopiva
Koska tosimorsian on kotona
Sitten linnut palaavat ja nokkivat siskojen silmät.
Muistan olleeni kolmevuotiaana todella innoissani siitä. Ajattelin:
"Nämä pahat ihmiset ansaitsevat sen. Kimppuun!"
Kun kirja levisi kansainvälisesti, toimittajat lisäsivät kuvia.
Se oli oikea käännekohta.
Niistä tuli osa niin sanottuja iltasatuja.
Se inspiroi muita, kuten Hans Christian Andersenia,
keksimään omia satujaan.
Mutta Grimmit väittivät jotain melko taianomaista prologissaan.
Heidän tarinansa olivat muinaisia.
Niillä oli yhteys aikaisimpiin elämänmuotoihin.
Usein oletettiin, että monet tarinat olivat todella vanhoja.
Se johtuu siitä, että löydämme samoja tarinoita -
eri kulttuureista, jotka ovat sukua toisilleen.
Yli sata vuotta ennen Grimmejä -
Charles Perrault julkaisi Ranskassa menestyneen satukirjan,
joka sisälsi useita samoja tarinoita.
Aiempiakin kirjailijoita oli ollut. Voi olla,
että he olivat keksineet tarinat, jotka sitten levisivät kulovalkean tavoin.
Monet näistä tarinoista saattavat vain olla hyvin tarttuvia.
Ne saattavat olla viihdyttäviä tarinoita, joita tykätään kuunnella ja kertoa.
Siksi ne eivät välttämättä olekaan muinaisia.
Mutta mysteerin ratkaiseminen oli lähes mahdotonta.
Otetaan esimerkiksi Punahilkka.
Tämä kartta näyttää kaikki kerrat, kun tarinasta kirjoitettiin jokin versio.
Lähetyssaarnaaja Länsi-Afrikassa, runoilija Kiinassa,
kaksi veljeä Saksassa.
Näiden kirjoitettujen tarinoiden välillä on tuhansia kilometrejä ja satoja vuosia.
Se muistuttaa evoluutiobiologien ongelmaa,
joka liittyy elämän historian selvittämiseen.
Vain pieni osa -
kaikista olemassa olleista lajeista on jättänyt jälkiä.
Jäljittämällä tiettyjä piirteitä tai geenejä -
he pystyvät näyttämään, miten lajit kehittyivät -
ja todistamaan kauan sitten kuolleiden yhteisten esi-isien olemassaolon.
Tehrani käytti samaa lähestymistapaa.
Punahilkan ydin-DNA on yksinkertainen.
Lapsi tai lapset -
joutuvat erilleen vanhemmasta. Sitten saalistaja esittää rakasta sukulaista.
Tarinasta on monta mutaatiota.
Euroopassa saalistaja on susi.
Kiinassa se on tiikeri. Afrikassa se on jätti.
Joissain tarinoissa lapsella on punainen huppuviitta.
Toisissa lapsi on vuohi.
Joskus lapsi kuolee tai…
Puunhakkaaja tulee avaamaan suden vatsan ja pelastaa Punahilkan.
Toisinaan…
Hän ei tarvitse miestä.
Hän keksii itse keinon paeta sutta.
Kaikkien muunnelmien perusteella Tehrani selvitti, miten tarina levisi.
Sitä kautta voi luoda Punahilkan eri versioiden sukupuun.
Se levisi kolmelle mantereelle -
ja jakautui pienemmiksi haaroiksi yksityiskohtien muuttumisen mukaan.
Tämä puu kertoo oman tarinansa paikoista, joissa tarina kulki -
ja ihmisistä, jotka jakoivat sitä, pitivät siitä ja tekivät siitä omansa.
Mitä tahansa haaraa jäljittämällä -
voi selvittää, millä tarinoilla on sama esi-isä.
Esimerkiksi Grimmien ylpeästi saksalainen tarina -
on Perraultin ranskalaisen tarinan suora jälkeläinen.
Yksi Grimmien päälähteistä -
oli perheystävä, joka oli ranskalaisten maahanmuuttajien tytär.
He varmaankin tunsivat Perraultin kirjoittaman version.
Mutta Perrault ei ollut keksinyt sitä.
Alkuperäinen Punahilkka edeltää kaikkia tunnettuja kirjoja.
Se on peräisin ainakin tuhannen vuoden takaa.
Emme tiedä, mistä tai miltä ajalta.
Kuvittelemme ihmisten kerääntyneen leiripaikoille -
kertomaan tarinoita toisilleen.
He halusivat jakaa esi-isien viisauksia ja myös viihdyttää toisia.
Tarinoita on välitetty sukupolvelta toiselle todella kauan.
Kaunotar ja Hirviö on 4 000 vuotta vanha.
Jaakko ja pavunvarsi on 5 000 vuotta vanha.
Ja vanhin tutkittu satu…
Se löytyy Saksasta, Länsi-Euroopasta, Itä-Euroopasta ja Länsi-Aasiasta.
Monet näistä voidaan jäljittää yhteiseen esi-isään.
Kuudentuhannen vuoden päähän.
Viisituhatta viisisataa vuotta ennen painokoneen keksimistä.
Neljätuhatta vuotta ennen paperin keksimistä.
Kaksituhatta vuotta ennen tarinan kirjoittamista.
Gilgameshin eepos.
Se kerrottiin ensimmäistä kertaa, kun opimme valmistamaan pronssia,
mikä oli sivilisaatiota muuttava tapahtuma.
Ehkä siksi tarinan nimi on Seppä ja Paholainen.
Seppä tekee sopimuksen pahansuovan yliluonnollisen hahmon kanssa.
Hän haluaa pystyä hitsaamaan materiaaleja yhteen -
ollakseen kaikkien aikojen paras seppä. Vastineeksi siitä -
hän luopuu sielustaan.
Olet kuullut vähintäänkin jonkin version siitä.
Minun piti olla risteyksessä keskiyöllä myydäkseni sieluni Paholaiselle.
Tarjosin sieluni Saatanalle,
jos hän nostaisi hesseniläisen haudasta kostamaan puolestani.
Suostuisiko tekemään sopimuksen?
Nimeä hintasi.
Kristityissä yhteiskunnissa tarina käsittelee kunnianhimon vaaroja.
Alkuperäisessä versiossa…
Ensiksi seppä jähmettää Paholaisen paikoilleen.
Hänestä tulee kaikkien aikojen paras seppä,
mutta hän pitää sielunsa. Hän huijaa Paholaista.
Satuja on beetatestattu pitkän aikaa.
Ne ovat tarinoita, jotka on hiottu -
hyvin tunteita herättäviksi ja tarkoiksi vuosisatojen kerronnan aikana.
Vain vahvin jää henkiin.
Tarinan kehittyessä se jättää kaiken tarpeettoman pois.
Siksi hahmot ja juonet ovat niin yksinkertaisia.
Ne on helppo sovittaa sen hetkiseen aikaan.
Pahoja äitipuolia riittää,
koska ennen 1900-lukua -
naiset kuolivat usein synnytyksessä.
Disneyn Tuhkimo sai kurpitsavaunut,
koska kun Charles Perrault kirjoitti kyseisen version ylös,
ihmiset pitivät kurpitsoista.
Ne olivat uusia viljelykasveja, joita tuotiin Amerikasta.
Georges Mélièsin käsialaa olevat aikaisimmat elokuvat olivat versioita -
Tuhkimosta ja Ritari Siniparrasta.
Ei niin lapsiystävällinen tarina naisesta, joka tajuaa, että hänen miehellään -
on tapana murhata vaimonsa.
Sitten Lotte Reiniger siirsi ne uuteen maailmaan -
liikuttelemalla leikkaamiensa nukkejen varjoja -
luoden ensimmäisen kokopitkän animaatioelokuvan.
Tämä vuoden 1916 Grimmien Lumikki veti teatterit täyteen.
Sisään tunkevat ihmiset hädin tuskin mahtuivat sisään.
Tarinan mukaan yksi heistä oli nuori poika nimeltä Walt.
Se lumosi hänet niin voimakkaasti, että hän teki siitä oman versionsa.
Disney on luonut tarinan, jonka me kaikki tiedämme.
Siinä mielessä voisi sanoa,
että sillä on ollut negatiivinen vaikutus kulttuurimielessä.
Mutta Disney piti tarinat elossa.
Ilman Disneyä monet näistä saduista olisivat saattaneet kadota.
Sadut ovat vahvasti aikojensa tuotosta.
Esimerkiksi Lumikki on tehty 30-luvulla.
Siihen aikaan ihanteellinen nainen oli suloinen ja yritteliäs ja siivosi.
Se oli naiseuden ja naisellisuuden passiivinen ihanne.
Disney palkkasi tunnetusti vain valkoisia miehiä luoviin tehtäviin.
Kuten yhtiö selitti tässä hylkäyskirjeessä:
"Tyttöjä ei edes harkittu heidän kouluunsa."
Ajat ovat muuttuneet.
Frozen on ensimmäinen Disneyn animaatioelokuva,
jonka nainen ohjasi.
Andersenin Lumikuningatar-tarina toimi sen innoituksena.
Se muuttui tietynlaiseksi ylistyslauluksi siskosten solidaarisuudelle -
ja naisten solidaarisuudelle yleisestikin.
Kun kirjoitamme sadut feministisemmiksi,
emme oikeastaan etene, vaan me palaamme ajassa.
Kirjailija Madame d'Aulnoy antoi meille "satu"-sanan 1600-luvulla.
Ja hänen versiossaan Tuhkimosta kaunis, alistettu tyttö -
on lempinimeltään "Fiksu pikkutyttö", koska hän voittaa vihollisensa älyllä -
ja hankkimalla korkea-arvoisia ystäviä, eli haltiattaria.
Hän on koko ajan ystävällinen vihollisilleen,
mutta tämän version opetus on,
että on hauskaa olla kiltti kamalille ihmisille -
ja voittaa heidät silti.
Kun sadut siirtyivät nuotioilta koteihin,
sivuille ja lopulta näytöille, jotkut tarinat katosivat varjoihin.
Mutta nykyään pääsemme paremmin käsiksi eri haaroihin,
eri puihin ja kokonaisiin metsiin.
Coco esitteli miljoonille meksikolaisen kansantarun,
joka koskee esi-isien muistamisen tärkeyttä.
Moana perustui polynesialaisiin kansanperinteisiin,
jotka muistuttavat huolehtimaan yhteisöistämme.
Japanin Hayao Miyazaki -
on luonut meille tarinoita väkivallan kauhuista -
ja luonnon kunnioittamisesta.
Sama teema on kelttiläisessä tarussa, jonka pohjalta Wolfwalkers tehtiin.
Kun tarinat leviävät maailmalle,
ymmärrämme, että kultainen kansanperinteiden ketju -
yhdistää meidät kaikki.
Nämä tarinat saavat meidät puhumaan keskenämme mantereiden,
kulttuurierojen ja kielimuurien yli.
Sadut ovat tarinoita, jotka ovat selvinneet tuhansia vuosia syystäkin.
Ne auttavat meitä ajattelemaan näitä ongelmia,
jotka ovat olennaisia ihmisille.
Parhaat kansantarut ovat sellaisia, jotka ovat hyvin mukautuvia,
mutta myös sellaisia, jotka kertovat perustavanlaatuisista totuuksista -
ja huolista, jotka ovat relevantteja kaikille ihmisille kaikkialla ja aina.
Opin, ettei tuntemattomille saa puhua.
Vanhempia pitää aina totella, tai omaa perhettään.
Jos näkisin suden, jatkaisin kävelyä, en puhuisi hänelle.
Menisin isoäidin luo syömään pysähtelemättä.
Aina ei tarvitse pukeutua johonkin nättiin -
tai näyttää nätiltä, jotta voi olla nätti sisäpuolelta.
Jos henkilö pitää sinusta,
tai hän haluaa olla ystäväsi, hän pitää sinusta sellaisenaan.
Jos uskomme ja luotamme toisiimme, voimme kulkea eteenpäin, oli mikä oli.
He elivät rauhassa ja vauraina.
Tai onnellisina ja tyytyväisinä elämänsä loppuun asti.
Tai onnen ja ylellisyyden keskellä tähän päivään asti.
Tai onnellisena elämänsä loppuun asti.
Tai heillä oli hoppu ja tarina loppu.
Tekstitys: Jerry Savolainen