POPELKA
Kdysi dávno žila krásná dívka, kterou trápila zlá macecha.
Pak jí kmotřička víla splnila přání jít na ples,
kde úderem půlnoci ztratila skleněný střevíček.
Ale našel ho princ, a když ji konečně nalezl,
zamilovali se a žili šťastně až do smrti.
Ten příběh znáte.
Nebo možná znáte tento příběh.
Byla jedna krásná dívka, kterou trápila zlá macecha.
Pak jí kouzelné rybí kosti
splnily přání jít na novoroční festival,
kde ztratila svou maličkou zlatou botku.
Ale našel ji král, a když ji konečně nalezl,
zamilovali se a žili šťastně až do smrti.
A její zlou macechu
rozdrtily kameny v jeskyni.
V Řecku se kdysi vyprávěl podobný příběh.
Až na to, že tato krásná a utiskovaná dívka se koupala v řece,
když tu přiletěl orel a ukradl jí sandál,
který příhodně upustil do klína králi.
Pozor, spoiler: Když ji konečně nalezl,
zamilovali se a žili šťastně až do smrti.
Takových příběhů je spousta.
Utiskovaná dívka.
Kouzelný zásah.
Ztratí botu, najde lásku.
Dívka, kouzlo, bota, láska.
V roce 1893 jeden folklorista zaznamenal 345 různých verzí Popelky
vyprávěných po celém světě.
Dnes si myslíme, že jich jsou tisíce,
a nejde jen o Popelku.
Mnoho pohádek, které znáte a milujete,
existuje v desítkách různých zemí.
Proč pořád vyprávíme různé verze stejného příběhu?
Co na těch pohádkách je?
Připraveni? Jdeme na to.
V těchto deskách
najdeme své nesmrtelné oblíbence.
Vzpomínáte si, když jste jako malí
poslouchali pohádku O Červené Karkulce?
Pamatuj, až hodiny odbijí půlnoc,
musíš být doma.
Vzpomínáte si na krásnou princeznu, která spala hlubokým spánkem,
dokud krásný princ nedokázal kouzlo zlomit?
No tak, prober se! Ty líný budižkničemu!
No tak, vstávej!
POHÁDKY
Když mluvíme o pohádkách, často ten výraz používáme,
když si představujeme nereálně dobré věci.
Znáte ten obrázek,
který je vidět v tolika filmech,
seriálech, reklamách.
A kamera se zastaví v této neuvěřitelně krásné chvíli.
A často nám to připomíná
konce Disneyho filmů.
V roce 1937 Walt Disney,
mimořádný animátor,
spolutvůrce Mickey Mouse,
natočil Sněhurku, veselý příběh o krásné dívce,
její zlé maceše
a sedmi rozkošných trpaslících s různou povahou.
Co?
Byl to jeho první celovečerní animovaný film
a byl natočený víceplošnou kamerou, čímž se chlubili při propagaci filmu.
Walt Disney a jeho výtvarný tým
vytvořili přes 250 000 obrázků jako je tento.
Mnoho z nich kopírovali snímek po snímku z nahrávky těchto referenčních herců,
takže postavy vypadaly a tančily jako skuteční lidé.
Ne jako…
kreslené postavičky.
Jako Disneyho předchozí filmy.
Produkce byla tak ambiciózní, že ji noviny označily za pošetilou.
Ale když se Sněhurka začala hrát, začaly hrát jinou písničku.
Stala se z ní mezinárodní senzace.
Mohli jste si koupit doplňky jako panenky,
spoustu čepic inspirovaných trpaslíky
a vůbec první filmový soundtrack.
Když vezmete v úvahu inflaci,
Sněhurka se stále řadí
mezi nejvýdělečnější filmy všech dob.
A stala se z ní šablona pro mnoho dalších Disneyho hitů.
Tato fantazie o plesových šatech
a zámcích a chudé mladé dívce,
která musí najít svůj šťastný konec
nejspíš tak, že si vezme prince.
Na tom není nic špatného, ale je to úplně jiné,
než dřívější pohádky.
Pokud vás zajímá, o čem pohádky vlastně jsou,
musíte se zeptat skutečných odborníků.
Je to věc,
která může být ve filmech
nebo v knížkách.
Potřebuje hlavní postavu. Je kouzelná.
SPOJENÉ STÁTY
Pohádka je vlastně příběh, který má…
INDIE
…krásné postavy, které krásně mluví.
Pohádka…
není skutečná.
Je to jen příběh.
Pochází z jiného světa, ze světa kouzel,
plného kreativity, spousty barev.
Je to úplně jiný svět než ten, který známe.
A ty definice jsou dost přesné.
Možná by bylo rozumné na ty příběhy pohlížet
jako na příběhy o proměně a přechodu.
Popelčiny hadry se změní v krásné šaty.
Sněhurka ožívá s polibkem pravé lásky.
Z Jackových fazolí vyroste obrovský strom,
který dosáhne až za mraky.
Ve všech pohádkách jsou záhady a kouzla.
Ale to i v mnohých příbězích, které nejsou pohádky,
takže je dobré vědět, co není pohádka.
Zaprvé, pohádka není legenda.
KRÁL ARTUŠ
Legendy jsou příběhy na historickém základě
a odehrávají se v reálném čase a místě.
Pohádkové prostředí by mělo být záhadné,
proto často začínají slovy: „Bylo nebylo.“
Nebo v češtině: „Za sedmero horami
a sedmero řekami.“
Nebo v arabštině:
„Bylo, jo bylo,
nebo nebylo, v nejstarších dobách a časech.“
Pohádka také není mýtus.
Mýtus je často posvátný nebo zakladatelský příběh.
Základní vyprávění o tom, jak začala civilizace.
Jinými slovy, náboženský příběh.
A konečně pohádka není bajka,
což je příběh, který se vypráví proto, aby předal poučení či poselství,
často prostřednictvím dvojice mluvících zvířat.
Například Zajíc a želva,
která ukazuje, že závod vyhrává pomalý a vytrvalý.
Nebojím se.
Dáme si závod a já vyhraju.
V pohádkách může být prvek poučení,
ale není vždy jasné, jaký.
Jack a stonek fazole zřejmě obhajuje krádeže.
Alespoň od obrů.
Je to jednoduchý příběh, kostra.
Síly dobra a zla.
Není tam moc nuancí.
A mívají podobný vzorec.
Představí nám hrdinu a jeho svět,
pak přijde padouch a spáchá něco hrozného,
hrdina vymyslí plán, jak to napravit, a pomůže mu kouzlo.
Dojde na boj, utečou a dostanou odměnu. Konec.
Podle tohoto vzorce se odehrává spousta příběhů.
A jen malá podmnožina
zahrnuje krásnou princeznu, kterou zachrání princ a pak se vezmou.
Folkloristé Disneyho nenávidí.
Je to korporátní pohádka. Je vzhůru nohama.
A v jistých ohledech
nám dala standardizovanou verzi,
která vymazala všechny místní verze.
Třeba všechny ty Popelky.
Japonsko mělo svou Popelku Hačikazuki
a její příběh byl jedinečně japonský.
Chrání ji kouzelná miska, kterou má přilepenou k hlavě,
buddhistický symbol.
Ale když do Japonska dorazila Disneyho verze Popelky,
stala se kulturním fenoménem ta.
Byla ve filmech, knihách, doplňcích,
také se pořádal Popelčin hvězdný zápasnický turnaj.
Nebo ruská verze Sněhurky, kreslený film z éry Sovětského svazu,
ve kterém je slavné kouzelné zrcadlo a otrávené jablko,
ale sedm trpaslíků je sedm rytířů.
A jejich vztah ke Sněhurce je trochu jiný.
Jak víš, jsi naše sestra.
Všech sedm z nás tě miluje.
Ale ještě předtím, než Disneyho Sněhurka dobyla svět,
příběh, na kterém je založena, měl podobný dopad.
Trochu temnější německá lidová pohádka Sneewittchen,
na které Disney očividně staví.
Dům trpaslíků je v klasickém středověkém germánském stylu.
Stejně jako hrad s kulatými věžemi a železnými špicemi
a Sněhurčin zvednutý límec a nabírané rukávy s průstřihy.
Ta původní německá verze se proslavila
díky jednomu z velkých marketingových převratů v dějinách.
Proměně pohádek
v příběhy pro děti.
Jacob a Wilhelm Grimmové
byli knihovníci a amatérští folkloristé,
kteří žili v Prusku, nynějším Německu,
začátkem 19. století,
v období, kdy se Napoleonovo impérium rychle rozrůstalo
a hrozilo, že zcela zatemní německé dědictví.
Tak cestovali po celé zemi a sbírali lidové příběhy.
Chtěli zachytit zbytky tradice vyprávění příběhů,
než zmizí.
Příběhy, které dospělí vyprávěli jiným dospělým
a občas dětem.
V roce 1812 vydali knihu Dětské pohádky: dle sbírky bratří Grimmů,
protože ty příběhy byly o dětech,
ne pro děti.
Tohle je jejich verze Lociky.
Je v ní krásná dívka s kouzelnými vlasy,
kterou zlá čarodějnice matka Gothel
uvěznila ve věži.
Jednoho dne po jejích vlasech vyleze princ,
aby se těšil z její společnosti.
Locika otěhotní a narodí se jí dvojčata,
tak je Gothel vyžene do divočiny.
Měli strašné recenze. Kritici knihu strhali.
Přední kritik ji popsal jako „ubohou a nevkusnou.“
A oni se rozhodli těmto kritikům naslouchat
a příběhy přepsat, aby byly vhodnější pro děti.
V posledním vydání
si princ s Locikou jen povídá.
Nikdo neotěhotní.
A pak princi vypíchnou trny oči.
Vhodné pro děti v Německu v 19. století znamenalo víc násilí.
Tehdy byla nejprodávanější kniha s názvem Ježipetr,
ve které byl třeba příběh o chlapci,
co si cucá palec, který mu ustřihnou obří nůžky.
Nebo o chlapci, který se nechce česat,
takže nakonec vypadá takhle
a rodiče ho už nemají rádi.
Byly to varovné příběhy,
které je varovaly před nebezpečím zvědavosti.
Staly se výchovnou příručkou pro děti.
V Popelce bratří Grimmů
si nevlastní sestry uřízly kus nohy,
aby se vešly do střevíčku,
ale překazí jim to otravný holub.
A ten říká: „Vrkú, vrkú, v botě je krev.“
Je to nějaké dvojverší. Nepamatuju si to.
Je to…
Vrkú, vrkú, plno krve ve střevíčku.
Ta bota je moc malá.
Tahle nevěsta není ta pravá!
Pak se ptáci vrátí a vyklovají jim oči.
Živě si vybavuju, jak mi byly asi tři
a strašně se mi to líbilo, říkala jsem:
„Ano, tohle si ti zlí lidé zaslouží. Na ně.“
Jak se kniha šířila do zahraničí,
redaktoři přidali obrázky.
To je skutečný bod zvratu.
Staly se součástí toho, čemu dnes říkáme čtení před spaním.
Inspirovali další spisovatele, jako je Hans Christian Andersen,
aby si vymysleli vlastní pohádky.
MALÁ MOŘSKÁ VÍLA
Ale do své předmluvy
zařadili Grimmové dost kouzelné tvrzení.
Jejich příběhy byly starodávné,
spojené s dřívějšími a nejjednoduššími formami života.
Často se předpokládalo,
že mnoho těchto příběhů je velmi starých.
A to proto, že mnoho stejných příběhů najdeme v různých kulturách,
o kterých víme, že jsou propojené.
O více než století dříve než Grimmové
vydal Charles Perrault ve Francii oblíbenou knihu pohádek,
ve které bylo mnoho stejných příběhů.
Existovali i starší spisovatelé
a je možné, že si ty příběhy vymysleli
a ty se pak šířily jako požár.
Spousta těch příběhů
může být prostě chytlavá.
Možná jsou to jen zábavné příběhy,
které lidé rádi slýchají a vyprávějí,
takže nemusí být vůbec prastaré.
Ale vyřešení té záhady
bylo téměř nemožné.
Vezměte si Červenou Karkulku.
Tato mapa zachycuje,
kolikrát se zapsala nějaká verze tohoto příběhu.
Misionář v západní Africe, básník v Číně
nebo dva bratři v Německu.
Ale všechny ty zaznamenané příběhy
dělí tisíce kilometrů a stovky let.
Je to podobný problém, jaký mají evoluční biologové,
když se snaží rekonstruovat historii života,
protože jen zlomek všech druhů,
které kdy existovaly, zanechal nějakou stopu.
Ale sledováním určité vlastnosti nebo genu
umí ukázat, jak se vyvinuly různé druhy
a dokonce dokázat existenci společných předků,
kteří jsou dávno vyhynulí.
A Tehrani zvolil stejný přístup.
Jádro Červené Karkulky je prosté.
Dítě nebo děti
je izolované od rodiče a pak ho ošálí predátor,
který předstírá, že je milovaným příbuzným.
I zde však existuje spousta mutací.
V Evropě je predátorem vlk.
V Číně je to tygr.
V Africe je to obr.
V některých příbězích má dítě červenou kapuci.
A v jiných je místo dítěte koza.
Někdy to dítě zemře, nebo…
Kolemjdoucí dřevorubec rozpáře vlkovi břicho
a Karkulku zachrání.
A jindy…
Nepotřebuje muže, aby ji zachránil.
Sama vymyslí způsob, jak vlkovi uniknout.
A na základě všech těch variací Tehrani vysledoval,
jak se ten příběh musel šířit.
Dostanete takový rodokmen
verzí Červené Karkulky.
Rozprostírá se na třech kontinentech
a větví se podle toho, jak se přidávaly či ztrácely detaily.
Tento strom vypráví vlastní příběh z míst,
kam ten příběh docestoval,
a o generacích lidí, kteří ho sdíleli a milovali
a vzali ho za svůj.
Když půjdete zpět po jakékoli větvi,
uvidíte také, které příběhy mají společné předky.
Jako verze bratří Grimmů.
Jejich hrdý německý příběh
je přímým potomkem Perraultova francouzského.
Jedním z hlavních zdrojů bratří Grimmů
byla rodinná přítelkyně, dcera francouzských imigrantů.
Kteří zřejmě znali tu verzi, kterou zapsal Perrault.
Ale Perrault ho rozhodně nevymyslel.
Původní Červená Karkulka je starší než všechny slavné knihy.
Vznikla nejméně před tisíci lety,
ale nevíme kde a kdy.
Představujeme si, že se lidé scházeli u ohňů
a vyprávěli si příběhy.
Proto, aby si předávali moudrost předků,
ale také kvůli zábavě.
Tyto příběhy se již velice dlouho předávají z generace na generaci.
Kráska a zvíře, ta je stará 4 000 let.
Jack a stonek fazole 5 000 let.
A nejstarší pohádku, kterou studovali…
V Německu a v západní Evropě,
také ve východní Evropě a západní Asii
můžete vysledovat soustu těchto souborů
až k posledním společným předkům.
Před 6 000 lety.
Pět a půl tisíce let předtím, než jsme vynalezli knihtisk.
Čtyři tisíce let předtím, než jsme vynalezli papír.
Dva tisíce předtím, než jsme poprvé zapsali příběh,
Epos o Gilgamešovi.
Poprvé se vyprávěl v dobách, kdy jsme se naučili vyrábět bronz,
který změnil civilizaci.
Možná proto se ten příběh jmenuje O kováři a ďáblu.
Kovář uzavře dohodu
se zlověstnou, nadpřirozenou postavou.
Chce umět spojit všechny materiály,
aby byl nejlepší kovář na světě.
A na oplátku se vzdá své duše.
Jestli neznáte tento příběh, slyšeli jste jeho jinou verzi.
Musel jsem o půlnoci přijít na křižovatku,
abych zaprodal duši ďáblu.
Nabídla jsem duši Satanovi,
aby vzkřísil Hesence k životu a mohl mě pomstít.
Byl bys ochotný uzavřít dohodu?
Řekni cenu.
V křesťanských společnostech je to příběh o nebezpečí ambicí,
ale v původní verzi…
První, co kovář udělá, je,
že přikove ďábla na místě, aby se nemohl hýbat.
Takže se stane nejlepším kovářem všech dob
a zároveň mu zůstane duše, protože oklame ďábla.
Beta verze pohádek
se testovaly opravdu dlouho.
Jsou to příběhy, které byly vybroušeny
do řady podmanivých a konkrétních detailů
za ta staletí, co se vyprávěly.
Přežil ten nejsilnější příběh.
Jak se příběh vyvíjí,
zbavuje se všeho přebytečného.
Proto jsou postavy a zápletky tak jednoduché,
takže je lze snadno přizpůsobit době.
Je spousta zlých macech,
protože před 20. stoletím bylo běžné, že ženy umíraly při porodu.
A Disneyho Popelka dostala kočár z dýně,
protože když Charles Perrault zapsal tuto verzi,
lidé byli z dýní nadšení.
Byly to skvělé nové plodiny dovezené z Ameriky.
Některé z prvních filmů
legendárního iluzionisty Georga Mélièse
byly verze Popelky a Modrovouse.
Příběh o ženě, který není moc vhodný pro děti,
ve kterém zjistí, že její nový manžel
má ve zvyku vraždit manželky.
A pak je Lotte Reinigerová přesunula do úplně nového světa.
Vystřihovala loutky, pracovala s jejich stíny
a vyrobila první skutečný celovečerní animovaný film.
A tento film na motivy Sněhurky bratří Grimmů z roku 1916
se hrál ve vyprodaných sálech,
které stěží pojaly ty davy lidí, kteří ho zoufale chtěli vidět.
Údajně včetně malého chlapce jménem Walt,
kterého tak okouzlil, že když vyrostl, vyrobil si vlastní verzi.
Disney vytvořil ten příběh, který všichni známe.
A v tomto smyslu se dá říct,
že měl nějaký negativní kulturní efekt.
Ale Disney ty příběhy udržel naživu.
Kdyby nebylo Disneyho,
mnoho pohádek by možná zmizelo.
Pohádky jsou produktem doby,
ve které se vytvoří.
Když si vezmete Sněhurku,
je to film natočený ve 30. letech.
Ideální žena té doby,
která je milá a pracovitá a uklízí
a je takový pasivní ideál
ženskosti a jemnosti.
Disney se také proslavil tím,
že na kreativních pozicích zaměstnával jen bílé muže.
Jak firma vysvětlila v tomto zamítavém dopisu,
dívky se vůbec nebraly do učení.
Ale doba se změnila.
Ledové království je první animovaný film od Disneyho,
který režírovala žena.
Inspiroval ho Andersenův příběh o Sněhové královně,
ale stala se z něj jakási hymna
sesterské solidarity
a ženské solidarity obecně.
Když přepíšeme pohádky, aby byly více feministické,
v mnoha ohledech to není pokrok, ale návrat zpět.
Spisovatelka Madame d'Aulnoyová
nám v 17. století dala výraz „pohádka.“
A v její verzi Popelky má ta krásná utiskovaná dívka
přezdívku „Malá chytrá holka“,
protože dokáže přelstít nepřátele
a uzavřít důležitá přátelství s vílami.
Celou dobu je ke všem nepřátelům milá,
ale poučení na konci této verze je,
že je vážně vtipné, když jste milí na hrozné lidi
a stejně je porazíte.
Jak se pohádky přesouvaly od táboráků do domovů,
pak na stránky a konečně na obrazovky,
některé příběhy se vytratily.
Dnes máme však víc než kdy dřív
přístup k různým větvím,
různým stromům a celým lesům.
Film Coco seznámil milióny lidí s mexickým folklórem o tom,
že je důležité nezapomínat na své předky.
Moana byla založena na polynéských lidových tradicích,
které nám připomínají, že o své komunity máme pečovat.
A Japonec Hajao Mijazaki
dal světu příběhy o hrůzách násilí
a úctě k přirozenému světu.
Téma předávané keltským folklórem,
které inspirovalo film Vlkochodci.
Na světovosti je skvělé,
že si uvědomujeme, že existuje zlatý řetězec folklóru,
který nás všechny spojuje.
To znamená, že tyto příběhy nás rozpovídají napříč kontinenty,
přes rozdílné kultury i jazyky.
Pohádky jsou příběhy,
které přežily tisíce let z nějakého důvodu,
protože nám pomáhají myslet na tyto problémy,
které jsou pro lidstvo zásadní.
Nejlepší folklorní příběhy jsou ty,
které se dají dobře přizpůsobit,
ale také opravdu promlouvají
k základním pravdám, zásadním obavám,
které budou relevantní pro všechny lidi vždy a všude.
Dozvěděla jsem se, že nemám mluvit s cizími lidmi
a mám poslouchat rodiče
nebo příbuzné, které znám.
Kdybych potkala vlka, šla bych dál, nemluvila s ním,
šla bych za babičkou
a jen jedla, bez zastavení.
Nemusíte mít vždycky…
na sobě něco hezkého
nebo vypadat hezky,
abyste byli hezcí uvnitř.
Když se někomu líbíš
nebo s tebou chce kamarádit, bude tě mít rád takovou, jaká jsi.
Pokud si věříme a spoléháme na sebe,
vždycky se můžeme někam posunout.
A žili v míru a blahobytu.
Nebo šťastně a spokojeně až do konce svých dnů.
Nebo šťastně a v luxusu až dodnes.
Nebo šťastně až do smrti.
Nebo zazvonil zvonec a pohádky je konec.
Překlad titulků: Zdenka Slezáková