I september 2017 drog orkanen Maria fram över Karibiska havet
och in i Puerto Rico.
Orkanen lät som en best.
Som ett rytande rovdjur.
Den förstörde allt.
Det är hemskt att känna sig så maktlös.
Jag såg 20 års arbete gå till spillo.
Berätta hur det senaste dygnet har varit.
Ett helvete. Det har varit hemskt.
Jag hade aldrig varit med om nåt liknande förut,
och vill aldrig vara med om det igen.
Jag kom till San Juan två dagar efter orkanen.
Det fanns varken vatten eller el under tiden jag var där.
Det här vet jag av erfarenhet:
Att genomleva en orkan
och frukta för sitt hem och sina närstående
sätter sina spår i en för resten av livet.
Fler och fler bor i orkanutsatta områden,
och en varmare planet gör troligtvis stormarna mer destruktiva.
Även om vi inte drabbas av fler orkaner,
så blir de vi drabbas av farligare och mer destruktiva.
Vad kan vi göra för att skydda våra samhällen
mot dessa förödande krafter?
Kan vi lära oss att hantera kommande stormar?
En rejäl storm mitt i synfältet.
Orkaner åtföljs av våldsamma, destruktiva vindar,
kraftigt regn och översvämningar.
Skepp har inget att sätta emot rasande tyfoner.
De väster om New Orleans har haft tur,
men många minns de kraftiga stormarna på 60-talet.
Jag är 61 år, så det är läskigt. Man måste ta det på allvar.
År 1959, mitt under Kalla kriget, samlades hundratals forskare i San Francisco
för att försöka besvara en fråga.
"Finns det inget bra vi kan göra med alla kärnvapen?"
De hade många idéer.
Att bygga en fraktkanal av en rad bombkratrar.
Att rena havsvatten med hjälp av bombens värme.
Att detonera ett kärnvapen i ögat på en orkan
för att få den att ändra kurs.
Den idén har varit så frestande
att den amerikanska myndigheten som studerar orkaner
besvarar frågan på sin sida.
DET ÄR INGEN BRA IDÉ.
Ett av problemen är att våra bomber inte är stora nog.
Det här är en av de största atombomberna som nånsin sprängts:
Sovjetunionens Tsarbomb.
Bomben var på 50 megaton, alltså förbluffande kraftfull.
En orkan kan frigöra lika mycket energi med några timmars mellanrum.
Om man tar till kärnvapen, får man troligen en radioaktiv orkan.
Stormarna är så kraftfulla
för att de existerar på en helt annan skala.
De drivs av enorma havsstråk och planetens rotation.
Solen värmer upp vattnet, som avdunstar och stiger.
Åskmolnen tornar upp sig och nere vid ytan bildas lågtryck.
Omgivande luft dras dit för att fylla tomrummet,
men styrs bort av corioliseffekten.
Luft som förflyttas över jordens yta får en böjd bana.
Det får hela systemet att rotera,
moturs på norra halvklotet och medurs på södra halvklotet.
Corioliseffekten är för svag i närheten av ekvatorn.
Dessutom är vattnet vid polerna för kallt.
Men i den här zonen är förhållandena de rätta.
Fler än 100 miljoner människor påverkas av cykloner varje år,
och mer än en femtedel av jordens befolkning finns i utsatta zoner.
Alla de här är egentligen tropiska cykloner,
men här kallas de tyfoner och här kallas de orkaner.
En vanlig rutt går över Karibien.
Puerto Rico drabbas med jämna mellanrum,
men man var inte beredd på en så kraftig orkan.
Det här är september 2017. Några orkaner ställer till med oreda,
men Maria var bara en virvel i luftflödet från afrikanska kusten.
Stormmoln bildades och började rotera
och fick ett kusligt lugnt öga, som omgavs av starka vindar.
De uppmätte 278 kilometer i timmen, så Maria blev en storm i kategori 5.
Det var kategori 5, och den såg ut att vara på väg mot Puerto Rico.
Tania driver Taller Salud, en organisation som stöttar kvinnor.
Huvudkontoret finns tre mil från huvudstaden, i kuststaden Loíza.
Byn grundades av förrymda slavar.
Omkring 60 % av invånarna identifierar sig som svarta afrikan-puertoricaner.
Stan ligger mellan två floder, havet och ett stort träsk,
vilket hjälpt invånarna att skydda sin ursprungliga kultur.
Loízeños uppfann bomba, en sammanslagning av spansk och afrikansk musik.
Samtidigt gjorde det geografiska läget att Loíza halkade efter i utvecklingen.
Det utelämnades ur stadsplaneringen på 50- och 60-talet.
Rasism var en stor faktor.
Inget gjordes för att man skulle få tillgång
till sjukhus, universitet eller infrastruktur.
Fattigdomen och allt vatten
gjorde att Loíza var särskilt utsatt när Maria fick landkänning.
Orkaner drar upp havet framför sig och skapar bergslika flodvågor.
Och den här stormfloden eroderade Loízas kust.
Samtidigt tömde molnen sina lager av havsvatten
vilket fick floder att svämma över.
På en del platser låg det närmare två meter vatten,
så hus låg under vatten.
En del av det var avloppsvatten.
Loíza var en av städerna som drabbades hårdast.
Tre tusen hus förstördes.
Och Loíza följer ett globalt mönster.
Fattiga områden finns ofta på mer utsatta platser.
Som i vietnamesiska städer och sydvästra Bangladesh.
Eller så ligger de nära industriområden, som i Houston i Texas.
År 2017 kom orkanen Harvey med stora regnmängder
och giftigt avfall läckte ut.
Stormfloder kan bära med sig föroreningar till närliggande områden.
Fattiga områden är mer utsatta och får ofta vänta längre på hjälp.
Puerto Rico är ett exempel.
På satellitbilder kan man se öns belysning före och efter stormen.
Efter några månader hade San Juan el igen,
men mer avlägsna områden, som Loíza, var fortsatt mörka.
Puerto Ricos före detta guvernör tweetade en bild av en operation i ficklampsljus.
Njurpatienter fick flygas till fungerande dialysavdelningar.
Diabetiker kunde inte kyla ner sitt insulin.
Det är ofattbart. Det är en kris som påverkar hela landet.
Under veckorna och månaderna efter Maria fortsatte dödstalen att stiga.
Människor förlorade sina liv fast de borde ha beskyddats.
Händelser är naturliga, men katastrofer är politiska.
Puerto Rico tillhör USA, så de bad de federala myndigheterna om hjälp.
Utan hjälp blir den humanitära krisen bara värre.
Puerto Ricos invånare är amerikanska medborgare.
Det här är myndigheternas ansvar.
Men hjälpen dröjde och distributionen missköttes lokalt.
Ett fåtal personer som själva inte är utsatta
bestämmer över samhällen
med stor kunskap om katastrofberedskap och katastrofhantering.
Det är både nedlåtande och grymt.
Följderna av Maria var en tragedi,
men innan stormen slog till, kunde man fira en liten triumf.
Tack vare årtionden av arbete, visste folket att stormen var på väg.
Urbefolkningen i Karibien, som tainofolket,
hade lärt sig att tyda stormarnas tidiga tecken.
Höga fjädermoln
och fregattfåglar som återvänder vid ovanliga tidpunkter.
Nykomlingar på ön kände inte till dessa tecken.
År 1780 drog en orkan fram genom Karibien
och på några få dagar krävde den 22 000 liv.
Men när en liknande storm drog fram 1928
och tog rutten över Puerto Rico, snappade barometrarna upp
det låga atmosfärstrycket som föregår en rejäl storm.
Man kablade ut varningar till samtliga distrikt på ön
och radion sände en varning.
Följden blev ett mycket lägre dödstal.
Och våra prognoser har bara blivit bättre.
I alla hörn av Karibien tar man dygnet runt emot väderinformation
från öns väderstationer,
från flygvapnets plan och marinkårens rekognoseringsskvadroner.
Sen, år 1961,
kom ett banbrytande nyhetsinslag om orkanen Carla.
För första gången fick tv-tittarna se radarbilder på en orkan.
Här ser vi orkanens öga.
Att se stormens omfattning på en karta fick många att sätta sig i säkerhet.
Och samma dag gjordes ytterligare ett stort framsteg.
Satelliten TIROS-3 såg en orkan från rymden
innan vi på marken ens kände till den.
Det är en vägvisare för ännu mer avancerade väderprognoser.
Tio år senare hade tvådagarsprognoser en felmarginal på knappa 500 km
och den har sjunkit stadigt, till dagens 80 km.
Det betyder att färre dör.
På 60-talet var det tiotusentals som dog i stormfloder varje år.
Nu är siffran nere på några hundra.
Prognoserna har stämt och vi har varit förberedda,
men vi drabbas ändå av skador.
Craig Fugate var chef på FEMA,
en amerikansk myndighet som hanterar naturkatastrofer.
Prognoserna som spårar oväder har förbättrats avsevärt,
men inte intensitetsprognoserna.
Orkaner skiftar ibland plötsligt i styrka, vilket kan överraska meteorologer.
Igår var det en tropisk storm.
Intensitetsprognosen visar stora förändringar.
Ingen förväntade sig såna krafter.
De plötsliga ökningarna är extremt farliga ur allmänhetens synvinkel.
"Skönt, det är bara en etta."
Men 24 timmar senare är det en femma.
"Om jag hade vetat det, hade jag evakuerat."
Forskare tror att plötsliga ökningar blir vanligare, på grund av klimatförändringar.
Jag vill poängtera att klimatet redan har förändrats.
Vi kan redan se att havsnivåerna har ökat.
Med nästan 25 centimeter.
Många stora städer ligger redan nära havsnivån,
och havet beräknas stiga ytterligare 30 cm eller mer innan sekelskiftet.
Varje centimeter förvärrar framtida stormfloder.
Det gör översvämningarna efter kuststormar och orkaner mycket mer förödande.
Dessutom ökar varmare vatten vindhastigheterna
och regnmängderna vid en storm.
Och när vattnet värms upp vid polerna
tyder vissa tecken på att världens cyklonzon blir större.
Men vi vet inte säkert. Uppvärmningen kan få oväntade effekter.
Den verkar till exempel få orkaner att färdas långsammare.
Man kan ta orkanen Dorian
som dröjde sig kvar över Grand Bahama i flera dagar
som en kraftfull orkan.
Tropiska cykloner orsakar skador för stora pengar,
och klimatförändringarna lär göra det värre.
Men trenden som vi har sett
handlar snarare om att fler bygger i förödelsens väg.
Mellan 1970 och 2010
fördubblades världens befolkning,
men antalet invånare vid cyklonutsatta kuster tredubblades.
Men alla kan inte stanna.
Fler måste fundera på om de ska lämna platsen för gott.
Människorna där är pragmatiska.
De förstår att de inte kan bo kvar,
men vill att man tillstår vad marken betyder för dem.
Loíza kallas traditionens huvudstad i Puerto Rico.
Staden är en hörnsten för den afrikan-puertoricanska identiteten.
Där finns en koppling till deras förfäder. Det är inte bara mark.
Ska vi låta klimatförändringar köra bort oss från våra samhällen?
I några delar av landet är det meningslöst att försöka återuppbygga.
I andra delar kan det handla om byggnadstekniska lösningar.
Vi blir bättre på att bygga vindtåliga hem tack vare kontrollerade experiment
och reella erfarenheter.
Det här är Mexico Beach i Florida innan orkanen Michael drog in.
Det här är efteråt.
Tiotals hus jämnades med marken,
men det här klarade sig så gott som oskatt.
Väggarna består av gjuten betong med armeringsjärn.
Det gjorde att byggkostnaden ökade med 15-20 %.
Även några hus som tillhörde Habitat for Humanity klarade stormen,
tack vare mycket billigare förstärkningar,
som metallbeslag, strategiskt placerade spikar
och stängda fönsterluckor.
Det ökade bara byggkostnaden med några få procent.
Det är lite svårare och dyrare att anpassa gamla hus,
och det är otroligt svårt att anpassa gamla städer.
En del rikare städer investerar miljarder i att bygga upp ett försvar.
Osaka höjer sin översvämningsdrabbade flygplats lager för lager.
Shanghai har som mål att bli en svampstad,
fylld av parker och vattenleder som kan ta upp vatten.
Och New York har djärva planer.
Vi ska starta ett projekt som beräknas kosta tio miljarder dollar
och som ska bygga ut Lower Manhattans strandlinje
en bit in i East River.
Det är djärvt, men nödvändigt.
Stadsplanerna inbegriper ofta enorma murar
som ska stoppa stormfloder. Det har vi gjort i mer än 100 år.
Men havsmurarna ger upphov till turbulens
som gör att stränderna spolas bort snabbare.
De kostar också mycket att bygga och behöver ofta dyra reparationer.
Den mänskliga uppfinningsrikedomen är stor, men rår ännu inte på orkaner.
En sak som är mycket mer effektiv än gigantiska murar
är återställande av våtmarker.
År 1999 drog en cyklon in över land i östra Indien.
Husen i den här byn hade i snitt skador för 7 000 rupier,
vilket är en tredjedel av en medelfamiljs årsinkomst.
Den här byn fick bara skador för en femtedel av det,
eftersom den skyddades av en mangroveskog.
Över hela världen fungerar mangroveskogar som en fysisk sköld
och en svamp som suger upp vatten
och förhindrar byggnadsskador för 65 miljarder dollar årligen.
Cykloner kan så klart även skada mangroven,
men friska skogar reparerar sig själva, till skillnad från havsmurar.
Dessutom motverkar rotsystemet erosion.
Marken runt mangroven kan höjas med upp till 10 mm varje år,
alltså snabbare än havsnivån.
Våra kustlinjer skyddas även av andra slags naturliga barriärer.
Våtmarker kan, liksom mangroven, hålla miljontals liter vatten,
och rev, som absorberar stormflodens fysiska tryck.
Sanddyner kan också stå emot en del.
Förr tornade dynerna upp sig på Puerto Ricos kust,
men när San Juan blomstrade på 50-talet
fraktade man bort sanden för att anlägga landningsbanor.
Sanden som blev kvar nöttes ned av trafik
och hade inget att sätta emot Marias stormflod.
Forskare från University of Puerto Rico
samarbetar nu med lokalbefolkningen för att återställa dynerna.
Liknande projekt pågår överallt.
Fler och fler ser våtmarker som nåt
som är lika värdefullt för oss som skyskrapor.
Det kommer att avgöra
hur mycket av östra och sydöstra USA vi kan rädda.
Det jag inte vill se är att marginaliserade grupper och samhällen
tvingas flytta på sig,
medan rikare områden får havsmurar och andra skyddssystem.
Men det är det logiska om staten har begränsat med resurser
och oroar sig för kostnaden.
Säg att man har två familjer i två hus i två olika områden.
Det billigare huset är antagligen mer sårbart,
men om man skyddar det huset och låter det dyra huset drabbas,
så kostar reparationerna mer. Då måste man punga ut mer i stöd,
och om familjen flyttar, förlorar man skattebetalare.
Så rent krasst är beräkningen enkel.
Man sparar mer pengar om man investerar i området med de dyra husen.
Den mest ojämlika fasen av en katastrof är återställningsfasen.
Enligt en studie av stora naturkatastrofer
förlorade svarta och latinamerikanska hushåll pengar på dem.
Det känns logiskt. Men överraskande nog…
Vita människor i katastrofzoner
brukar faktiskt se sitt kapital öka.
De tjänade faktiskt i snitt 126 000 dollar.
Rikare familjer har hemförsäkringar som täcker kostnaderna,
bra sjukförsäkringar som hjälper dem att läka
och resurser för att ansöka om statligt stöd.
Sen får de fördelen av att vara tillbaka på en plats som återhämtar sig.
Låginkomstfamiljer däremot förlorar ibland hela sina hem.
De kanske har ett hus som gått i arv, som det saknas dokumentation för.
Det ingås ofta informella avtal.
Man behöver en lagfart för att ansöka om vissa sorters stöd.
Många har förlorat egendomar som har funnits i släkten i generationer
på grund av skador för några hundra dollar. Det är vanligt.
Familjer som inte har råd att flytta, har inte råd att stanna.
Om vi inte kan stötta folk i nuet,
hur ska vi då kunna lita på att myndigheterna ska hjälpa dem
när katastrofen slår till? Det gör de inte.
Det gläder oss att ni alla är här
för att diskutera förberedelserna inför årets orkansäsong.
År 2007 vittnade Craig Fugate inför kongressen.
Den här utmaningen vill jag tala om:
en kategori 5-orkan som slår till mot Florida, som den mot Miami 1926.
Den orkanen dödade hundratals och gjorde 40 000 hemlösa,
nästan en tredjedel av befolkningen.
Fugate hade gjort en simulation.
Vi sa: "Vad skulle hända om den slog till idag?"
Vi analyserade behoven
och kunde inte möta dem. Resurserna räckte inte till.
Det fanns över sex miljoner människor i området.
Under övningens gång insåg jag att vi räknade allihop som offer
som väntade på att bli räddade.
Men jag har aldrig sett människor vänta i en katastrofsituation.
Grannar som hjälper grannar är de första på plats.
Flera kvinnor hade ordnat soppkök där de lagade mat åt 30-60 personer.
Vi sa: "Om ni får mer mat och mer gasol, kan ni laga mat åt 300 istället?"
Alla sa ja.
I Loíza och runtom i Puerto Rico
kom grannar med mat och vatten, tog hand om de svaga,
installerade solpaneler och skapade en app för att dela förnödenheter.
De hittade smarta sätt
att hantera bristen av statligt stöd på plats.
Problemlösning som utgår från staten kommer att misslyckas
vid större händelser.
Ju mer grannar kan hjälpa grannar,
desto mer kan vi fokusera på att rikta statliga resurser
till de med störst behov.
Vi lärde oss att återhämtning har flera dimensioner.
Att glädje och lekfullhet
är viktiga delar av allmänt välmående.
Loíza-musik skapas gemensamt.
Det ger folk en chans att samlas, spela musik, sjunga och dansa,
och bara vara tillsammans.
De platser som klarar sig bäst vid katastrofer
är de som har värnat om gemenskapen i samhället.
Man ser folk hämta energi från det för att orka fortsätta.
Men alla resurser är begränsade.
Fyra år efter Maria är många tak i Loíza fortfarande klädda i blått.
Och utanför Afrikas kust kan en ny katastrof väckas till liv.
Allt är bräckligt. Allt kan kollapsa.
Vi behöver inte en orkan till.
Undertexter: Love Waurio