I september 2017 raste orkanen Maria over Karibia
og traff land i Puerto Rico.
Orkanen hørtes ut som et beist.
Som et jaktende, brølende beist
som ødela alt.
Det er grusomt når man ikke kan gjøre noe.
Hele livsverket mitt gjennom 20 år ble ødelagt.
Fortell meg hvordan det siste døgnet har vært.
Helvete. Dette har vært grusomt.
Jeg har aldri opplevd noe sånt før,
og jeg håper jeg aldri må oppleve det igjen.
Jeg kom til San Juan to dager etter at orkanen raste forbi.
Det var verken vann eller strøm mens jeg var der.
Jeg kan si av egen erfaring
at å oppleve en orkan,
hvor du er redd for hjemmet ditt og for de som står deg nær,
vil prege deg resten av livet.
Flere og flere bor utsatt til for orkaner,
og når planeten blir varmere, blir stormene mer ødeleggende.
Selv om vi kanskje ikke får flere orkaner,
så vil de vi får, være farligere og mer ødeleggende.
Hva kan vi gjøre for å beskytte oss mot disse katastrofale kreftene?
Kan vi lære oss å motstå stormene?
Stor storm midt i synsfeltet.
Orkaner ledsages av kraftig og ødeleggende vind,
kraftig nedbør og stormflo.
Skip er hjelpeløse mot tyfonens raseri.
De vest for New Orleans har vært heldige,
men mange husker stormene på 60-tallet som om det var i går.
Jeg er 61 år gammel,
og alle er kjempeskumle. De må tas på alvor.
ORKANER
I 1959, under den kalde krigen,
møttes hundrevis av forskere i San Francisco for å svare på ett spørsmål.
"Kan vi ikke gjøre noe bra med alle disse atomvåpnene?"
De hadde mange ideer.
Forvandle en rekke med kratere til en skipskanal.
Bruke varmen fra bomber til å destillere sjøvann.
Og detonere en atombombe i øyet til en orkan,
i et forsøk på å avspore stormen.
Den ideen er fortsatt fristende,
i så stor grad at byrået som studerer orkaner
har inkludert det på spørsmålssiden.
DETTE ER IKKE EN GOD IDÉ.
Ett problem er at vi ikke har bomber som er store nok.
Dette er den kraftigste atombomben som har blitt detonert,
Sovjetunionens Tsar Bomba.
Det var en eksplosjon på 50 megatonn, en utrolig frigivelse av energi.
Men en fullt utviklet orkan kan frigi like mye energi hver andre time.
Sprenger du en orkan, vil resultatet sannsynligvis bli
en radioaktiv orkan.
Disse stormene er så kraftige fordi de er på en helt annen skala.
De drives av enorme havstrømmer og planetens rotasjon.
Solens stråler varmer opp vann, som fordamper, stiger
og danner tårnende tordenskyer, og nede ved overflaten
en lomme med lavtrykk.
Luften rundt trekkes inn for å fylle tomrommet,
men den avledes av corioliseffekten.
Luft som beveger seg over store avstander ser ut til å krumme seg.
Det får systemet til å spinne,
mot klokken på den nordlige halvkule og med klokken på den sørlige.
Corioliseffekten er for svak nær ekvator, og vannet er for kaldt ved polene.
Men i dette området er forholdene perfekte.
Mer enn 100 millioner berøres av sykloner hvert år,
og mer enn én av fem på jorda bor i den potensielle banen deres.
Teknisk sett er dette tropiske sykloner,
men her kalles de tyfoner, og her kalles de orkaner.
En av de vanligste rutene går gjennom Karibia,
og Puerto Rico blir truffet med noen års mellomrom.
Det betyr ikke at de var klare for den store.
Dette er september 2017. Et par orkaner truer Karibia,
men Maria var en mild virvel i luftstrømmen fra den afrikanske kysten.
Stormskyer ble dannet og begynte å rotere,
og øyet dannet seg, et midtpunkt med uhyggelig ro,
omgitt av vind med hastighet som et hurtigtog.
Den nådde 278 kilometer i timen
og gjorde Maria til en orkan i kategori fem.
Den var i kategori fem, og det så ut som den skulle treffe Puerto Rico.
Tanya driver Taller Salud.
Det er en nonprofit for kvinner
med kontor 320 km fra Puerto Ricos hovedstad,
i kystbyen Loíza.
Den ble grunnlagt som en landsby med rømte slaver.
Seksti prosent av innbyggerne i Loíza kaller seg svarte afropuertoricanere.
Byen ligger mellom to elver, havet og en enorm sump,
som hjalp beboerne med å bevare sin afropuertoricanske kultur.
Loízeños oppfant bomba, en blanding av spansk og afrikansk musikk.
Men Loízas geografi isolerte byen fra San Juans økonomiske fremdrift.
Den ble utelatt fra byplanleggingen
på 50- og 60-tallet.
Rasisme spilte en stor rolle.
Ingenting ble gjort for å gi fysisk, konkret tilgang
til sykehus, universiteter og infrastruktur generelt sett.
Fattigdom og alt vannet rundt
gjorde Loíza særlig utsatt da Maria traff land.
Orkaner hoper havet opp foran seg, og det gir enorme bølger.
Denne stormfloen eroderte Loízas kystlinje.
Samtidig ga skyene fra seg enorme mengder havvann,
og fylte elvene og oversvømte hele nabolag.
Noen steder var flommen opptil to meter høy,
så den dekket mange hus.
Noe av flommen var avløpsvann.
Loíza var en av de hardest rammede byene i Puerto Rico.
Tre tusen hus ble ødelagt.
Og Loíza er en del av et globalt mønster.
Fattige samfunn ligger ofte mer utsatt for flom.
Slik er det også i Vietnam
og sørvest i Bangladesh.
Eller så ligger de nær fabrikkanlegg, som i Houston i Texas.
I 2017 dumpet orkanen Harvey flere meter med regn i området,
og steder med giftig avfall ble oversvømt.
Orkanflom kan ta med seg forurensning til områder rundt.
Fattige områder er mer sårbare, og ofte får de ikke hjelp med en gang.
Puerto Rico er et godt eksempel.
Satellittbilder viser øyas lys før stormen og etterpå.
San Juan fikk strømmen tilbake,
men områder utenfor, som Loíza, var fortsatt mørklagte.
Puerto Ricos tidligere guvernør
tvitret et bilde av en operasjon utført med lommelykt.
Nyrepasienter måtte flys tre ganger i uka til et dialysesenter.
Diabetikere kunne ikke kjøle ned insulinet.
Det er utrolig. Krisen rammer hele landet.
I ukene og månedene etter Maria fortsatte dødstallet å stige.
Mange av livene som gikk tapt, kunne ha blitt reddet.
Hendelser er naturlige
og katastrofer er politiske.
Puerto Rico er amerikansk,
så de ba den føderale regjeringen om hjelp.
Uten hjelp vil den pågående humanitære krisen bli verre.
Innbyggerne er amerikanske statsborgere.
Dette er en jobb for myndighetene.
Myndighetene var trege til å sende hjelp,
og distribusjonen ble feilhåndtert av øystyret.
Noen få som ikke står overfor samme risiko,
bestemmer over samfunn med mye oppsamlet ekspertise
om katastrofeberedskap og -styring.
Det er både nedlatende og grusomt.
Etterdønningene av Maria var tragiske,
men før stormen traff, var det en liten triumf.
Takket være mange år med kløktighet, visste puertoricanerne at den kom.
Urbefolkningen i Karibia, som Taino-folket,
lærte seg å se tegn på at en storm nærmet seg.
Høye, fjærliknende skyer
og fregattfugler som kommer hjem til uvanlige tider.
Nykommerne på øyene kjente ikke til advarslene.
I 1780 raste en orkan gjennom Karibia
og drepte 22 000 på noen få dager.
Men i 1928, da en like kraftig storm
gikk rett gjennom Puerto Rico, plukket barometrene opp
fallet i atmosfæretrykk som kommer før en stor storm.
Telegrafkabler sendte varsler til alle distrikter på øya,
og radioen sendte en advarsel.
Det førte til en brøkdel av dødstallene.
Og prognosene våre har bare blitt bedre.
Fra ethvert hjørne av Karibia
mottar man værinformasjon hele døgnet rundt
fra værstasjoner på øya,
fra flyvåpenets fly og fra marinens rekognoseringsskvadroner.
Og så i 1961
kom en banebrytende nyhetsrapport om orkanen Carla.
For første gang fikk TV-seerne se radarbilder av en orkan.
Der er orkanens øye.
At man kunne se størrelsen til stormen på et kart,
inspirerte tusenvis til å søke ly.
Og på samme dag kom enda en stor førstegangshendelse.
TIROS-3-satellitten så en orkan fra verdensrommet
før de på bakken visste om den.
Det er starten på de avanserte værprognosene som vil komme.
Ti år senere tok todagersprognoser feil med 500 kilometer,
og det tallet har gått stadig nedover, til rundt 80 kilometer i dag.
Det betyr at færre dør.
På 1960-tallet kunne man ha titusenvis som druknet i året i stormflo.
Nå er tallet noen hundre.
Selv om værprognosene og forberedelsene er gode,
betyr det ikke at det ikke blir skader.
Craig Fugate var administrator for FEMA,
byrået som har ansvar for naturkatastrofer.
Baneprognosene har blitt svært mye bedre.
Intensitetsprognosene ligger etter.
Av og til ser vi plutselige hopp i styrken til en orkan,
og det kan overraske meteorologene.
I går var det en tropisk storm.
Intensitetsprognosen viser store endringer.
Ingen trodde den skulle bli så sterk.
De raske intensitetshoppene er svært farlige,
fordi folk har denne oppfatningen:
"Det var bare en kategori én." 24 timer senere er det kategori fem.
"Hvis jeg visste det, hadde jeg evakuert."
Forskere tror at intensitetshoppene blir mer vanlige,
takket være klimaendringene.
Jeg snakker om klimaendring i fortid. Den har skjedd,
og vi ser allerede betydelige økninger i havnivået.
Nesten 25 centimeter.
Mange større byer ligger nær havnivået,
og havet vil trolig stige rundt 30 cm til,
kanskje flere meter, innen slutten av århundret.
Hver eneste tomme legger til en fremtidig stormflo.
Det gjør oversvømmelsene fra stormer langs kysten,
men særlig orkaner, enda mer katastrofale.
Varmere vann gir sannsynligvis stormer med sterkere vind og mer regn.
Når vannet nærmere polene varmes opp,
er det beviser som sier at verdens syklonsoner vil utvides,
men vi er ikke sikre. Drivhuseffekten kan ha rare effekter.
Det ser ut som orkanene flytter seg langsommere.
Ser man på orkanen Dorian,
så holdt den seg over Grand Bahama i mange dager
som en større orkan.
Skadeomfanget etter tropiske sykloner øker stadig,
og klimaendringene vil gjøre det verre.
Trenden vi har sett så langt, skyldes hovedsakelig at vi bygger mer
i ødeleggelsens bane.
Fra 1970 til 2010, mens verdens befolkning nær doblet seg,
ble antall beboere i syklonrammede områder nesten tredoblet.
Ikke alle kan bli der.
Flere må bestemme seg om de skal flytte eller ikke.
Frontlinjesamfunnene er pragmatiske.
De forstår at det ikke blir fysisk levelig,
men de krever også anerkjennelse for hva området betyr for dem.
Loíza kalles faktisk tradisjonens hovedstad i Puerto Rico,
og det er en høyborg for afropuertoricansk identitet.
Det knytter dem til forfedrene. Det er mer enn bare en tomt.
Skal vi la klimaendringene
drive oss vekk fra samfunnet vårt?
I noen av deler av landet lønner det seg ikke å gjenoppbygge.
I andre deler av landet kan det være en teknisk løsning.
Vi blir bedre på å bygge vindbestandige hjem,
takket være kontrollerte eksperimenter…
…og dyrekjøpte erfaringer.
Dette er Mexico Beach i Florida før orkanen Michael traff.
Her er det etterpå.
Mange hus ble jevnet med jorden,
men dette sto igjen relativt uskadd.
Veggene er laget av betong forsterket med armering,
og det ga en økning i byggekostnader på 15 til 20 %.
Like ved overlevde også noen Habitat for Humanity-hus,
takket være mye billigere forsterkninger,
som metallvaiere og strategisk plasserte spiker
og forseglede skodder,
som kun økte byggekostnadene med noen få prosentpoeng.
Det er litt vanskeligere og dyrere å bygge om gamle hus,
og det er svært vanskelig å bygge om gamle byer.
Noen rikere byområder bruker milliarder på å bygge opp forsvaret.
Osaka hever sin flomutsatte flyplass
ved å legge til lag etter lag med asfalt.
Shanghais løsning er å bli en svampby,
med parker og vannløp som kan absorbere og omdirigere flomvann.
New York har en dristig plan.
Vi skal innføre tiltak som vil koste ti milliarder dollar
for å utvide kystlinjen ved Lower Manhattan ut i East River.
Det er dristig, men det er nødvendig.
Mange av planene består av å bygge enorme murer
for å stoppe stormfloen, noe vi har gjort i over hundre år.
Det viser seg at turbulensen dikene skaper
fører til at strendene rundt dem vaskes bort raskere.
I tillegg er de kostbare og krever ofte dyre reparasjoner.
Vi er oppfinnsomme, men orkanene gjør oss ydmyke.
En ting som vil være mer effektivt enn å bygge enorme vegger,
er restaurering av våtmarker.
I 1999 traff en syklon land i Øst-India.
Husene i denne byen ble i snitt skadet for 7000 rupi,
en tredjedel av en families gjennomsnittlige årslønn.
Denne landsbyen fikk kun en femtedel av skadene,
fordi den var beskyttet av mangrover.
Mangrover fungerer som både et fysisk skjold og en svamp,
og suger til seg flomvann
og forebygger bygningsskader på 65 milliarder dollar i året.
Syklonene skader mangrovene også,
men en frisk skog reparerer seg selv, i motsetning til dikene,
og de reverserer erosjon og fanger sedimenter i røttene.
Landet rundt mangrovene kan heves med opptil 10 mm hvert år,
og det er raskere enn havet stiger.
Kystlinjene våre er fulle av andre typer naturlige barrierer.
Våtmarker som kan holde på millioner av liter med vann,
og rev som absorberer den fysiske kraften til stormfloen.
Sanddynene beskytter oss også.
Puerto Ricos kyst hadde en gang høye dyner,
men på 1950-tallet da San Juan blomstret,
ble mye av sanden fjernet for å bygge nye rullebaner.
Den som var igjen, ble forringet av mennesker
og ble et lett bytte for Marias stormflo.
Forskere fra universitetet i Puerto Rico
samarbeider med lokalsamfunnet for å vurdere skaden
og gjenopprette sanddynene.
Lignende prosjekter skjer overalt.
Stadig flere ser på våtmarker som steder
som er like verdifulle for oss som skyskrapere.
Det vil avgjøre
hvor mye av det østlige og sørøstlige USA vi kan redde.
Jeg ønsker ikke at marginaliserte, fattige samfunn
skal måtte flyttes på,
mens mer velstående samfunn får diker og beskyttelsessystemer.
Det er logisk for en regjering med begrensede ressurser
som er bekymret for kostnadene.
Si at du har to familier i to hus, i to forskjellige nabolag.
Det billigste huset er mer utsatt,
men om regjeringen beskytter huset, og det dyre blir truffet,
koster reparasjonene mer, og regjeringen må bruke mer på førstehjelp.
Og flytter familien, har de mistet rike skattebetalere.
Den materialistiske beregningen er lett.
Jeg sparer mer på å investere der hjemmene i millionklassen er.
Den mest ujevne fasen i en katastrofe, er gjenopprettingen.
En studie av større naturkatastrofer
fant at svarte og latinamerikanske familier taper mer penger.
Det er logisk. Men overraskende nok…
Hvite mennesker i katastrofesoner
opplever faktisk at nettoformuen deres øker.
I snitt tjente de faktisk 126 000 dollar.
Rikere familier har ofte god forsikring som dekker reparasjonene,
god helseforsikring som helbreder kropp og sinn,
og ressurser til å søke om hjelp fra myndighetene.
Så får de fordelene med å bo et sted som gjenoppbygges.
Familier med lav inntekt mister av og til hjemmet sitt.
De har eiendommer som er nedarvet fra familien,
så de har ikke alltid dokumentasjon.
Det er mange uformelle avtaler.
Du trenger skjøtet for å søke om hjelp.
Mange har mistet
eiendommer som har vært i familien i generasjoner,
over et par hundre dollar i skader fra orkaner. Det er vanlig.
Det blir for dyrt å bli for familiene som ikke har råd til å flytte.
Hvis vi ikke støtter folk i nåtiden,
hvordan skal vi ha tro på at myndighetene vil gi folk hjelp
når en katastrofe inntreffer? Det skjer ikke.
Vi setter pris på at dere er her
for å diskutere forberedelser før årets orkansesong.
I 2007 vitnet Craig Fugate foran Kongressen.
Dette er utfordringen vår. En orkan i kategori fem som treffer Sør-Florida,
likt Great Miami-orkanen som traff Miami i 1926.
Den orkanen drepte hundrevis og gjorde 40 000 mennesker hjemløse,
nesten en tredjedel av fylkets befolkning.
Fugate hadde en simulasjon.
Vi sa: "Om den treffer i dag, hvordan blir responsen?"
Vi begynte å se på behovet,
og vi kunne ikke oppfylle det. Vi hadde ikke nok ressurser.
Det var over seks millioner i det berørte området.
Under øvelsen innså jeg
at vi behandlet alle sammen som et offer som ventet på å bli reddet.
Under katastrofene jeg her sett, ventet ikke folk.
Naboer hjalp naboer.
Flere kvinner etablerte felleskjøkken for å lage mat for 30 til 60 personer.
Vi spurte: "Hvis vi gir dere mer mat og gass,
kan dere lage mat for 300, ikke 30?"
Alle sa ja.
I Loíza og over hele Puerto Rico
leverte naboene mat og vann, passet på de sårbare,
satte inn solcellepaneler
og laget en app for å dele forsyninger.
De kom med dramatiske, innovative måter
å håndtere den manglende støtten fra myndighetene på.
Myndighetens sentriske problemløsning vil mislykkes ved slike store katastrofer.
Får vi naboer til å hjelpe naboer,
kan vi fokusere de begrensede offentlige ressursene
på dem som har størst behov.
Vi lærte at gjenoppbyggingen har flere dimensjoner.
Den gleden og munterheten
er et sentralt aspekt ved allmenn trivsel.
Loízas musikk produseres i samfunnet.
Dette gjør at samfunnet kan møtes og spille musikk, synge og danse,
og bare være sammen.
Stedene som har greid seg best i en katastrofe,
er der vi har fremmet de eksisterende båndene i samfunnet.
Folk får energi til å fortsette fra den kilden.
Alle ressurser har en grense.
Fire år etter Maria er mange tak i Loíza fortsett kledd i blått.
Og i farvannet utenfor Afrika kan en ny katastrofe være i fremmarsj.
Alt er skjørt, og alt kan lett kollapse.
Vi trenger ikke flere orkaner.
Tekst: Mari Hegstad Rowland