I september 2017
bevægede orkanen Maria sig over Caribien
og ramte Puerto Rico.
Orkanen lød som et bæst.
Som et jagende, knurrende bæst,
der ødelægger alt.
Det er en forfærdelig situation, når man intet kan gøre.
Jeg så 20 år af mit arbejdsliv
blive ødelagt.
Fortæl mig, hvordan de sidste 24 timer har været.
Helvede. Det har været forfærdeligt.
Jeg havde aldrig oplevet sådan noget før…
DIREKTØR
…og jeg håber aldrig at opleve det igen.
Jeg kom ind i San Juan to dage efter orkanen.
Der var intet vand, ingen elektricitet, i al den tid, jeg var der.
Jeg kan forsikre dig om, at det at opleve en orkan,
hvor du er bange for dit hjem eller for dine kære,
det efterlader et ar på din sjæl resten af dit liv.
Flere og flere bor, hvor der er orkaner,
og en varmere planet vil nok gøre dem mere destruktive.
Selvom vi måske ikke ser flere orkaner,
vil dem, der kommer, nok være mere farlige og skadelige.
FEMA ADMINISTRATOR
Hvordan kan vi sikre vores lokalsamfund over for denne kataklysmiske magt?
Kan vi lære at modstå stormene?
Stor storm midt i synsfeltet.
Orkaner ledsages af voldelige, destruktive vinde,
kraftig regn og højvande.
Skibe er hjælpeløse foran tyfonens raseri.
Vest for New Orleans er de indtil videre heldige,
men for mange er minderne om de store storme fra 60'erne alt for ægte.
Jeg er 61 år gammel,
de er alle meget skræmmende. De burde tages seriøst.
I 1959, mens den kolde krig var i gang,
samledes hundredvis af forskere i San Francisco for at besvare et spørgsmål.
"Kan vi ikke gøre noget godt med alle de her atomvåben?"
De havde en masse idéer.
At forvandle en række sprængkratere til en skibskanal.
At udnytte varmen til at destillere havvand.
Og detonere en atombombe i en orkans øje
for at afspore stormen.
Den idé har fortsat været fristende,
og det amerikanske bureau, der studerer orkaner,
adresserer den på deres hjemmeside.
DET ER IKKE EN GOD IDÉ.
Et stort problem er, at vi ikke har en stor nok bombe.
Dette er sjældne optagelser af den mest kraftfulde atombombe,
Sovjetunionens Tsar Bomba.
Det var en 50-megatons eksplosion,
en foruroligende frigivelse af energi.
Men en fuldt udviklet orkan
kan frigive den mængde energi hver anden time.
Hvis du bombede en orkan, ville resultatet nok blive
en radioaktiv orkan.
Disse storme er så stærke,
fordi de arbejder på en helt anden skala.
De er drevet af enorme have
og planetens omdrejning.
Solens stråler opvarmer vand, der fordamper og stiger,
hvilket skaber tordenskyer, og ved overfladen,
et lavtryk.
Omkringliggende luft udfylder tomrummet,
men den afledes af Coriolis-effekten.
Luft, der bevæger sig langt over Jordens overflade, lader til at kurve.
Det får systemet til at spinne
mod uret på den nordlige halvkugle og med uret på den sydlige.
Coriolis-effekten er for svag nær ækvator,
og vandet er for koldt ved polerne.
Men i denne zone er forholdene perfekte.
Mere end 100 millioner mennesker påvirkes af cykloner hvert år,
og mere end en ud af fem mennesker i verden
bor i den potentielle bane.
Teknisk set er det tropiske cykloner,
men her er de kendt som tyfoner
og her som orkaner.
En af deres typiske ruter går gennem Caribien,
og Puerto Rico bliver ramt med nogle års mellemrum.
Men det betyder ikke, at det var klar til den store.
September 2017. Et par orkaner hærger i Caribien,
men Maria var bare en blid hvirvel, formet af luft fra den afrikanske kyst.
Stormskyer dannedes og begyndte at spinne,
og øjet kom til syne, en uhyggelig stilhed,
omgivet af vinde lige så hurtige som et lyntog.
De nåede 280 kilometer i timen,
hvilket gjorde Maria til en kategori 5-storm.
Den var kategori 5, og ruten så ud til
at lede den til Puerto Rico.
Tanya styrer Taller Salud. En organisation for kvinders frigørelse
med hovedkvarter mindre end 30 km fra hovedstaden i kystbyen Loíza.
Den blev grundlagt som en landsby af slaver.
60% af beboerne i Loíza
identificerer sig som afro-puerto ricanere.
Byen ligger mellem to floder, havet og en stor sump,
som hjalp beboerne med at beskytte deres kultur.
Loízeños opfandt bomba,
en fusion af spansk og afrikansk musik.
Men Loízas geografi isolerede den også
fra San Juans økonomiske udvikling.
Den var ikke med i byplanlægningen i 50'erne og 60'erne.
Racisme spillede en stor rolle.
Intet blev gjort for at give fysisk, konkret tilgang
til hospitaler, universiteter, infrastruktur generelt.
Fattigdom og alt vandet
gjorde Loíza særligt sårbar, da Maria ramte land.
Orkaner samler havet op foran sig
og skaber kæmpe bølger.
Og denne stormbølge gnavede i Loízas kyst.
Samtidig frigav skyerne deres lager af havvand
og udfyldte floder, der oversvømmede hele kvarterer.
Nogle steder var oversvømmelsen 1,5 - 1,8 meter høj,
så den dækkede hele hjem. Noget af oversvømmelsen var spildevand.
Loíza var en af de hårdest ramte byer i Puerto Rico.
Tre tusind huse blev ødelagt.
Og Loíza er en del af et globalt mønster.
Fattige samfund er ofte i oversvømmede områder.
Det gælder byer i Vietnam og i det sydvestlige Bangladesh.
Eller også er de tættere på industrianlæg,
som i Houston, Texas.
I 2017 smed orkanen Harvey 1-2 meter regn i regionen,
og brød ind i de giftige lossepladser.
Oversvømmelser kan føre forurenet vand ud i samfundet.
Fattige områder er mere sårbare
og får mindre hjælp med det samme.
Tag Puerto Rico.
Satellitbilleder viser øens lys før stormen og efter.
Som månederne gik, og strømmen kom tilbage,
forblev afsidesliggende områder, som Loíza, i mørke.
Den tidligere guvernør tweetede et billede af en operation udført med lommelygte.
Nyrepatienter skulle med fly
for at nå et fungerende dialysecenter.
Diabetikere kunne ikke køle deres insulin ned.
Det er utroligt. Det er en krise, der rammer hele landet.
I ugerne og månederne efter Maria steg dødstallet fortsat.
Liv var gået tabt,
som skulle have været beskyttet.
Begivenheder er naturlige,
og katastrofer er politiske.
Puerto Rico er amerikansk territorium, så de bad regeringen om hjælp.
Uden hjælp bliver den humanitære krise kun værre.
Beboerne i Puerto Rico er statsborgere.
Det er regeringens job.
Men de var langsomme til at sende hjælp,
og øens regering fejlede med distributionen.
Nogle få mennesker, som ikke lever med de risici,
bestemmer over samfund
med en stor samlet ekspertise om katastrofeberedskab og ledelse.
Det er så nedladende og også ondt.
Eftervirkningen af Maria var en tragedie,
men før stormen ramte, var der en lille triumf.
Takket være årtier af opfindsomhed
vidste folk i Puerto Rico, at den var på vej.
De indfødte i Caribien, som Taino,
havde lært at genkende de tidlige tegn.
Høje, fjeragtige skyer
og fregatfugle, der samles på usædvanlige tidspunkter.
Nytilkomne var uvidende om disse advarsler.
I 1780 bevægede en orkan sig igennem Caribien
og dræbte 22,000 på få dage.
Men i 1928, da en lignende kraftig storm
var på vej gennem Puerto Rico, opfangede barometre i San Juan
faldet i atmosfæretrykket, der går forud for en enorm storm.
Telegraf-kabler sendte advarsler til alle distrikter på øen,
og radioer udsendte en advarsel.
Som et resultat døde kun en brøkdel til sammenligning.
Og vores prognoser er kun blevet bedre.
Fra alle hjørner af Caribien
modtages informationer om vejret 24 timer i døgnet,
fra vejrstationer på øer
og fra flyvevåbnets og flådens rekognosceringseskadriller.
Og så, i 1961,
kom en banebrydende nyhedsrapport om orkanen Carla.
For første gang nogensinde fik tv-publikum radarbilleder af en orkan.
Her er orkanens øje.
Størrelsen på stormen på kortet
fik tusinder til at flygte i sikkerhed.
Og på den samme dag
skete noget andet for første gang.
TIROS-3-satellitten så en orkan fra rummet,
før vi vidste, den eksisterede.
Det er vejen frem for mere avancerede vejrudsigter.
Et årti senere tog to-dages vejrudsigter fejl med 480 kilometer,
og det tal er faldet støt ned til omkring 80 kilometer i dag.
Så færre dør.
I 60'erne har du måske tusindvis af mennesker,
der drukner hvert år i stormfloder. Nu er det tal hundredvis.
Selvom vejrudsigterne har været gode, og alle forberedelserne,
betyder det ikke, at vi er sikre.
Craig Fugate var administrator for FEMA,
USA's agentur der reagerer på naturkatastrofer.
Vi har set store forbedringer i opsporingen.
Intensitetsprognoser har manglet.
Der er nogle gange pludselige spring i en orkans styrke,
og det kan overraske meteorologer.
I går var det en tropisk storm.
Intensitetsprognosen viser store ændringer.
Ingen forventede, at den ville være så stærk.
Disse hurtige forandringer er ekstremt farlige
ud fra offentlighedens opfattelse af:
"Det var kun en kategori 1." Og 24 timer senere er det en kategori 5.
"Vidste jeg, det var en 5'er, havde jeg evakueret."
Forskere mener, at denne intensivering bliver mere almindelig
på grund af klimaforandringer.
Klimaet har allerede ændret sig,
og vi måler allerede betydelige stigninger i havniveauet.
Næsten 25 centimeter.
Mange store byer ligger i havniveau,
og havet vil nok stige 30 cm mere,
måske over en meter ved slutningen af århundredet.
Alle ekstra centimetre giver brændstof til stormfloder.
Og det gør oversvømmelsen fra kyststorme,
og især orkaner, meget mere ødelæggende.
Og varmere farvande betyder sandsynligvis hurtigere vinde
og mere regnfulde storme.
Og når vandet bliver varmt ved polerne, vil verdens cyklon-zone måske udvide sig.
Men vi er ikke sikre. Der kan ske mærkelige ting.
For eksempel lader det til, at orkaner bliver langsommere.
Tag orkanen Dorian,
der bogstaveligt talt hærgede Grand Bahama i dagevis
og var en stor orkan.
Tropiske cykloner har skabt flere og flere dyre skader,
og klimaforandringer kan forværre det.
Men den tendens, vi har set indtil nu, drives
primært af mennesker, der bygger i katastrofens bane.
Fra 1970 til 2010,
mens verdens befolkning er fordoblet,
er befolkningstallet ved cyklonernes kystlinjer næsten tredoblet.
Men ikke alle kan blive.
Flere skal beslutte, om de bliver eller ej.
Samfund ved frontlinjen er pragmatiske.
De forstår, at de ikke kan bo der,
men de kræver også anerkendelse for,
hvad landet betyder for dem.
Loíza kaldes faktisk hovedstaden for traditioner i Puerto Rico,
og den er central for Afro-Puerto Ricas identitet.
Den forbinder dem med deres forfædre. Det er mere end bare bygninger.
Skal vi lade klimaforandringer drive os væk fra vores lokalsamfund?
I nogle dele af landet vil genopbygning ikke give mening.
I andre dele af landet er det måske en teknisk løsning.
Vi bliver bedre til at bygge resistente huse
takket være eksperimenter
og erfaringer.
Det her er Mexico Beach, Florida, før orkanen Michael ramte.
Og det her er bagefter.
Huse blev smadret,
men det her overlevede stort set uskadt.
Husets vægge er af beton med gennemvævet armeringsjern,
som kostede 15 til 20% ekstra.
Men nogle Habitat for Humanity-huse
overlevede også stormen
takket være et par billigere løsninger
som metalbånd, strategisk placerede søm
og forseglede skodder,
som kun kostede en smule ekstra.
Det er lidt sværere og dyrere at modificere gamle huse,
og det er utrolig svært at modificere gamle byer.
Nogle rigere metroområder hælder milliarder i at opbygge deres forsvar.
Osaka løfter sin lufthavn
ved at tilføje flere lag vejbelægning.
Shanghai har besluttet at blive en svampeby
fyldt med parker og vandveje, der kan absorbere eller omdirigere.
Og New York City planlægger noget dristigt.
Vi vil gøre noget, der vil koste omkring $10 milliarder,
nemlig udvide Manhattans kystlinje
længere ud i East River.
Det er dristigt, men mest af alt er det nødvendigt.
Mange af de store byplaner inkluderer store mure
for at stoppe stormfloder, som vi har gjort i over hundrede år.
Men det viser sig, at turbulensen fra murerne
skyller strandene omkring dem væk i et højere tempo.
De er også meget dyre og har ofte brug for dyre reparationer.
Mange menneskelige opfindelser er på vej, men orkaner ydmyger os stadig.
Én ting, der vil være mere effektiv end at bygge store mure,
er restaurering af vådområder.
I 1999
ramte en cyklon Østindien.
Huse i denne landsby fik i gennemsnit 7,000 rupier i skader,
næsten en tredjedel af en families årsindkomst.
Men denne landsby blev ramt en femtedel så hårdt,
fordi den var beskyttet af en mangroveskov.
Overalt i verden opfører mangrover sig som et fysisk skjold og en svamp,
der opsuger flodvand
og forhindrer 65 milliarder dollars i skader hvert år.
Cykloner skader også mangrover,
men sunde skove reparerer sig selv, i modsætning til vores havmure,
og de vender erosion og fanger sedimenter i deres rødder.
Landet omkring mangrover kan stige op til 10 mm om året
og dermed overgå havniveauet.
Og vores kystlinjer har andre naturlige barrierer.
Vådområder kan holde på flere millioner liter vand,
og rev absorberer stormflodens fysiske kraft.
Klitter kan også hjælpe os.
Puerto Ricos kyst havde engang høje klitter,
men i 1950'erne, da San Juan blev større,
blev meget af sandet fjernet for at lave landingsbaner.
Det tilbageværende blev nedbrudt af trafik
og blev let overvældet af Marias stormbølge.
Forskere fra University of Puerto Rico
har arbejdet med lokalsamfund for at vurdere skaden
og genoprette klitterne.
Og lignende projekter sker overalt.
Flere og flere tænker på vådområder som steder,
der er lige så værdifulde
som høje skyskrabere.
Det vil afgøre,
hvor meget af det østlige og sydøstlige USA vi kan redde.
Hvad, jeg ikke vil se, er,
at de marginaliserede samfund, de fattige samfund,
er nødt til at flytte,
mens mere velhavende samfund får havmure
og beskyttelsessystemer.
Men det er logisk for en regering med begrænsede midler,
som er bekymret for økonomien.
Du har to familier i to huse i to forskellige kvarterer.
Det billigere hus er mere sårbart,
men hvis regeringen beskytter huset, og det dyre hus rammes,
er det dyrere,
og regeringen skal betale mere for hjælp,
og hvis familien flytter, forsvinder rige skatteydere.
Så det er en simpel beregning.
Jeg sparer flere penge på at investere, hvor de dyre hjem er.
Den mest ulige fase af en katastrofe er faktisk opgangen.
En undersøgelse af store naturkatastrofer
fandt ud af, at sorte og latinamerikanere taber penge.
Det giver mening. Men overraskende nok…
Hvide personer i katastrofezoner
ser faktisk deres formue stige.
De tjente faktisk i gennemsnit 126,000 dollars.
Rigere familier har sandsynligvis en god boligforsikring
og en god sygeforsikring til at hjælpe dem,
og ressourcerne til at ansøge om statsstøtte.
Så får de fordelene ved at være tilbage på et sted, der er i bedring.
Familier med lav indkomst
mister nogle gange hele deres hjem.
De har en ejendom, der er blevet videregivet i familien,
så de har ikke altid dokumentation.
Der er mange uformelle aftaler.
Du har brug for skødet for at få hjælp.
Så mange har mistet
huse og jord, der har gået i arv i familien,
som har fået få skader. Det er almindeligt.
Dem, der ikke har råd til at flytte
finder det for dyrt at blive.
Hvis vi ikke giver folk støtte nu,
hvordan kan vi så stole på, at regeringen vil give den hjælp,
når en katastrofe rammer? Det kan vi ikke.
Vi er glade for, at I alle er her
for at diskutere forberedelserne til årets orkansæson.
I 2007
vidnede Craig Fugate for Kongressen.
Udfordringen er denne.
En kategori 5-orkan rammer Sydflorida,
ligesom den store Miami-orkan, der ramte i 1926.
Den orkan dræbte hundredvis og efterlod omkring 40,000 mennesker hjemløse,
næsten en tredjedel af amtets befolkning.
Og Fugate havde kørt en simulation.
Vi sagde: "Hvis den rammer i dag, hvad gør vi så?"
Og vi begyndte at beregne behovet,
og det kunne ikke imødekommes. Der var ikke nok ressourcer.
Der var over seks millioner mennesker.
Da vi gennemgik denne øvelse, indså jeg,
at vi behandlede dem alle som et offer,
der ventede på, at nogen skulle redde dem.
Men folk venter ikke i de katastrofer, jeg har set.
Naboer er de hurtigste til at hjælpe.
Der var flere kvinder, der havde opsat køkkener
og lavede mad til 30 til 60 personer.
Så vi spurgte: "Hvis vi kommer med mere mad og gas,
kan I så lave mad til 300 i stedet for 30?"
De sagde alle ja.
I Loíza og i hele Puerto Rico
leverede naboer mad og vand, holdt øje med de sårbare,
installerede solpaneler
og skabte en app til at dele forsyninger.
De fandt på disse meget innovative måder
at håndtere manglen på statsstøtte.
Regeringens problemløsning vil fejle stort i disse store begivenheder.
Jo mere naboer kan hjælpe naboer,
jo bedre kan vi fokusere ressourcerne til de mennesker, der har størst behov.
Den bedring
har flere dimensioner.
Den glæde
og leg
er en central del af det generelle velvære.
Loízas musik produceres i samfundet.
Det giver fællesskabet mulighed for at holde sammen og spille musik,
synge og danse
og bare være sammen.
De steder, der har klaret det bedst,
er de steder, hvor vi har skabt og plejet
samfundenes eksisterende bånd.
Folk får energi af det
til at fortsætte.
Men alle ressourcer har dens grænser.
Fire år efter Maria er mange tage i Loíza
stadig dækket i blåt.
Og i farvandet ud for Afrika
kan en ny katastrofe være på vej.
Alt er skrøbeligt, og alt kan nemt kollapse.
Vi har ikke brug for endnu en orkan.
Tekster af: Mads Jensen