U rujnu 2017. godine
uragan Maria prelijetao je Karibe
i sručio se na Portoriko.
Taj je uragan zvučao kao zvijer.
Poput grabežljive, režeće zvijeri
koja sve uništava.
Užasno je biti u situaciji kad ništa ne možeš.
Uništeno je 20 godina mog rada.
Recite mi kakva su bila prošla 24 sata.
Pakao. Užasno je. Užasno.
Nikad nisam takvo što doživjela
i nadam se da više i neću.
U San Juan došao sam dva dana nakon uragana.
Sve dok sam bio ondje, nije bilo struje i vode.
Mogu vam reći iz prve ruke
da prolazak kroz uragan,
kad strahujete za svoj dom ili za svoje voljene,
ostavlja trag
na vašem duhu do kraja života.
Sve više ljudi živi na putu uragana,
a zbog zagrijavanja planeta ove će oluje biti još razornije.
Možda nećemo vidjeti više uragana,
ali oni kojima budemo svjedočili
bit će mnogo opasniji i razorniji.
Što učiniti da naše zajednice postanu sigurnije
pred ovom kataklizmičkom moći?
Možemo li naučiti kako izdržati nadolazeće oluje?
Velika oluja u središtu vidnog polja.
Uragane prate siloviti, razarajući vjetrovi,
obilne kiše i plime.
Brodovi su bespomoćni pred bijesom tajfuna.
Oni zapadno od New Orleansa imaju sreće,
ali mnogima su uspomene na velike oluje 60-ih previše stvarne.
Imam 61 godinu.
Svi su jako strašni. Treba ih shvatiti ozbiljno.
URAGANI
Godine 1959., na vrhuncu hladnog rata,
znanstvenici su došli u San Francisco
da odgovore na jednostavno pitanje.
„Ne možemo li ništa lijepo s ovim nuklearnim oružjem?“
Imali su hrpu ideja.
Bušenje brodskog kanala nizom eksplozija.
Iskorištavanje bombe za destilaciju morske vode.
I detoniranje nuklearne bombe u središtu uragana
ne bismo li ga skrenuli s puta.
Ta je ideja i dalje primamljiva,
pa je američka agencija za proučavanje uragana
dala odgovor na svojoj stranici.
OVO NIJE DOBRA IDEJA.
Velik je problem što nemamo dovoljno veliku bombu.
Ovo su rijetke snimke najmoćnije nuklearne bombe u povijesti,
Car-bombe Sovjetskog Saveza.
Eksplozija je imala 50 megatona,
što je zapanjujuća količina energije.
Ali uragan u punoj snazi
svakih par sati može osloboditi toliku energiju.
Da pogodite uragan nuklearnom bombom, dobili biste radioaktivni uragan.
Te su oluje toliko snažne
jer djeluju na potpuno drukčijoj razini.
Pogone ih golema oceanska prostranstva
i vrtnja planeta.
Sunčeve zrake zagrijavaju vodu koja isparava i diže se.
Stvaraju se grmljavinski oblaci, a blizu površine džep niskog tlaka.
Okolni zrak nadire u tu prazninu,
ali s puta je odvraća Coriolisova sila.
Zrak koji se kreće po Zemljinoj površini izgleda kao da zavija.
Zbog toga se cijeli sustav okreće.
U smjeru kazaljke na satu na južnoj polutki, a obrnuto na sjevernoj.
Coriolisova je sila preslaba blizu ekvatora,
a voda je prehladna blizu polova.
Ali u ovom području uvjeti su taman.
Svake godine više od sto milijuna ljudi biva pogođeno ciklonima,
a više od petine Zemljana
može im se naći na putu.
Strogo gledano, sve su to tropski cikloni,
ali ovdje su poznati kao tajfuni,
a ovdje kao uragani.
Njihova uobičajena ruta prolazi Karibima,
pa svakih nekoliko godina Portoriko biva pogođen.
Ali to ne znači da je bio spreman za veliki.
Ovo je rujan 2017. godine. Nekoliko uragana prijeti Karibima,
ali Maria je bila samo blagi vrtlog u rijeci zraka s obale Afrike.
Stvorili su se i zakovitlali olujni oblaci.
Pojavilo se oko ciklona, središte jezive tišine
okruženo vjetrovima brzim poput brzog vlaka.
Dosezali su 278 km/h, zbog čega je Maria postala oluja pete kategorije.
Bila je pete kategorije i činilo se
da će pogoditi Portoriko.
Tanya vodi Tallera Salud,
neprofitnu udrugu za žene sa sjedištem manje od 32 km od glavnog grada Portorika
u primorskom gradu Loízi.
Grad je utemeljen kao selo odbjeglih robova.
Šezdeset posto stanovnika Loíze
izjašnjava se crnim Afroportorikancima.
Grad je smješten između dviju rijeka, oceana i goleme močvare
koji su pomogli stanovnicima da zaštite svoju kulturu.
Loízeñosi su izmislili bombu,
spoj španjolske i afričke glazbe.
Ali Loízina geografija izolirala ju je
i od ekonomskog napretka San Juana.
Izostavljena je iz urbanističkih planova
u 50-ima i 60-ima.
Rasizam je odigrao veliku ulogu.
Ništa nije učinjeno kako bi se osigurao fizički pristup
bolnicama, sveučilištima i općenito infrastrukturi.
Siromaštvo i sva ta voda
učinili su Loízu posebno ranjivom kad je Maria dotaknula kopno.
Uragani gomilaju ocean pred sebe
i stvaraju goleme valove.
Olujni udar nagrizao je Loízinu obalu.
Istovremeno, oblaci su oslobodili zalihe oceanske vode,
preplavivši rijeke i poplavivši čitave četvrti.
Poplava je mjestimično bila visoka tri i pol metra.
Potopila je domove.
Dio poplave bila je kanalizacija.
Loíza je bila jedan od najoštećenijih gradova u Portoriku.
Uništeno je tri tisuće kuća.
Loíza je dio globalnog obrasca.
Siromašne zajednice češće su u poplavnim zonama.
Tako je u vijetnamskim gradovima
i na jugozapadu Bangladeša.
Ili su bliže industrijskim postrojenjima,
kao u Houstonu u Teksasu.
Uragan Harvey je 2017. poplavio kraj
i odlagališta otrovnog otpada.
Uraganske poplave okolnim zajednicama mogu nanijeti zagađenje.
Siromašna područja ranjivija su
i vjerojatno neće odmah dobiti pomoć.
Portoriko je bio primjer.
Satelitske snimke pokazuju svjetla na otoku prije i poslije oluje.
San Juan polako je dobivao struju,
a udaljenija područja i veći dio Loíze ostali su u mraku.
Bivši guverner Portorika objavio je fotografiju operacije uz svjetiljku.
Bubrežni bolesnici morali su avionom do centra za dijalizu.
Dijabetičari nisu mogli hladiti inzulin.
Nevjerojatno. To je kriza koja pogađa cijelu zemlju.
U tjednima i mjesecima nakon Marije broj žrtava nastavio je rasti.
Izgubljeni su životi
koji su trebali biti zaštićeni.
Događaji su prirodni,
a katastrofe političke.
Portoriko je teritorij SAD-a,
pa su zatražili pomoć savezne vlade.
Bez pomoći ova humanitarna kriza
samo će se pogoršati.
Stanovnici Portorika američki su državljani.
Ovo je posao za saveznu vladu.
Sporo su slali pomoć, a otočna vlada loše je upravljala distribucijom.
Nekoliko ljudi
koji se ne suočavaju s tim rizicima
odlučuju o zajednicama
s mnogo stručnosti o pripravnosti i upravljanju katastrofama.
To je tako omalovažavajuće i okrutno.
Posljedice Marije bile su tragedija,
ali prije dolaska oluje izborena je mala pobjeda.
Zbog desetljeća ljudske snalažljivosti
stanovnici Portorika znali su da dolazi.
Karipski domoroci, poput naroda Taino,
naučili su prepoznati rane znakove ovih oluja.
Visoki, pernati oblaci
i fregate koje se vraćaju kući u neuobičajeno doba.
Došljaci nisu znali za ova upozorenja.
Uragan je 1780. poharao Karibe
i za nekoliko dana ubio 22 000 ljudi.
Ali 1928. godine, kad je oluja slične snage
prešla preko Portorika, barometri u San Juanu
pokazali su pad atmosferskog tlaka koji prethodi velikoj oluji.
Telegrafskim kabelima slala su se upozorenja svima na otoku,
a na radiju se emitiralo upozorenje.
Posljedično, poginulo je vrlo malo ljudi.
Prognoze su nam se samo poboljšale.
Sa svih strana Kariba
informacije o vremenu dobivaju se 24 sata dnevno
s meteoroloških postaja
i iz aviona izviđačkih eskadrila Zrakoplovstva i Mornarice.
A onda je 1961. godine stigao novinarski izvještaj o uraganu Carla.
Prvi put u povijesti publici su prikazane radarske slike uragana.
Ovdje je oko uragana.
Sama veličina oluje na karti
potaknula je tisuće da pobjegnu na sigurno.
Tog istog dana
dogodio se još jedan prvijenac.
Satelit TIROS-3 uočio je uragan iz svemira prije nego što su ljudi znali da postoji.
To je samo prethodnica za naprednije vremenske prognoze.
Desetljeće poslije dvodnevne prognoze bile su neprecizne za oko 480 km.
Ta je brojka stalno padala, na današnjih 80 kilometara.
Tako i manje ljudi umire.
U šezdesetima bi se deseci tisuća ljudi utapali u oborinama.
Danas je taj broj u stotinama.
Prognoza i svi koraci dobro su odrađeni,
ali to ne znači da neće biti štete.
Craig Fugate bio je ravnatelj FEMA-e,
američke agencije za prirodne katastrofe.
Prognoze putanja znatno su poboljšane.
Napredak prognoza intenziteta kasni.
Nagli skokovi u snazi uragana
katkad mogu iznenaditi meteorologe.
Jučer je bila tropska oluja.
Prognoza intenziteta pokazuje velike promjene.
Nitko nije očekivao da će biti tako snažan.
Ova nagla pojačavanja veoma su opasna
jer javnost misli:
„Samo je prve kategorije.“
A dan poslije bude pete kategorije.
„Da sam znao da će biti pete, evakuirao bih se.”
Znanstvenici misle da su nagla pojačavanja sve češća
zbog klimatskih promjena.
Klimatske promjene mijenjaju svijet.
Već mjerimo znatan porast razine mora.
Gotovo 25 centimetara.
Mnogi su velegradovi već blizu razine mora,
a oceani će se podići još 30 centimetara.
Možda i metar do kraja stoljeća.
Svaki dodatni centimetar pojačava sljedeću oluju.
Zbog toga su poplave od obalnih oluja,
ali osobito uragana, mnogo razornije.
Toplije vode vjerojatno će pogoniti brže vjetrove
i kišovitije oluje.
Voda se zagrijava bliže polovima
i postoje dokazi da će se ciklonske zone širiti.
Ne znamo. Globalno zagrijavanje može imati čudne posljedice.
Na primjer, čini se da uragani sporije putuju.
Uragan Dorian
danima je bio nad otokom Grand Bahama
kao veliki uragan.
Tropski cikloni uzrokuju sve skuplju štetu,
a klimatske promjene to će pogoršati.
Zasad vidimo da ljudi više grade
na putu razaranja.
Od 1970. do 2010. godine
broj stanovnika gotovo se udvostručio,
a broj stanovnika u ciklonskim zonama gotovo se utrostručio.
Ali neće svi moći ostati.
Sve više ljudi mora odlučiti hoće li otići.
Obalne su zajednice pragmatične.
Znaju da neće biti fizički pogodne za život,
ali traže priznanje za ono što im zemlja znači.
Loízu u Portoriku nazivaju prijestolnicom tradicija.
To je uporište afroportorikanskog identiteta.
Povezuje ih s njihovim precima. To je više od nekretnina.
Trebamo li dopustiti da nas klimatske promjene otjeraju iz naših zajednica?
U nekim dijelovima zemlje obnova nema smisla.
U drugim dijelovima zemlje možda trebamo inženjerska rješenja.
Sve bolje gradimo domove otporne na vjetar zahvaljujući kontroliranim pokusima
i stvarnom iskustvu.
Ovo je Mexico Beach u Floridi prije uragana Michael.
I evo ga poslije.
Mnoge su kuće sravnjene,
ali ova je preživjela gotovo neoštećena.
Zidovi su od betonske armature,
što je povećalo troškove gradnje za 15 do 20 %.
Malo dalje kuće udruge Habitat for Humanity
također su preživjele oluju
zahvaljujući jeftinijim metodama utvrđivanja
poput metalnih spojeva, strateški zabijenih čavala
i zatvorenih kapaka,
što je povećalo troškove gradnje za samo par posto.
Malo je kompliciranije i skuplje prilagođavati stare kuće,
a nevjerojatno je teško prilagođavati stare gradove.
Bogatija metropolitanska područja ulažu milijarde u obranu.
Osaka podiže zračnu luku sklonu poplavama
dodavanjem slojeva pločnika.
Šangaj je odlučio postati grad spužva.
Ima parkove i vodotoke koji mogu upiti ili preusmjeriti poplavu.
New York planira nešto hrabro.
Pokrenut ćemo projekt koji se procjenjuje na deset milijardi dolara
radi proširenja obale Donjeg Manhattana
u East River.
Smiono je, ali ponajprije potrebno.
Mnogi gradski planovi uključuju izgradnju golemih zidova
za zaustavljanje olujnih udara, što radimo već više od stoljeća.
Ali turbulencije koje stvaraju morski zidovi
uzrokuju brže ispiranje okolnih plaža.
I oni su skupi za gradnju, a često trebaju skupe popravke.
Mnogo je ljudske domišljatosti u igri, ali uragani nas i dalje čine poniznima.
Mnogo učinkovitije od gradnje golemih zidova
jest obnova močvara.
Ciklon je 1999. godine pogodio istočnu Indiju.
Kuće u ovom selu imale su štetu u vrijednosti 7000 rupija,
gotovo trećinu godišnje zarade prosječne obitelji.
Ali ovo je selo pretrpjelo petinu te štete
jer je bilo zaštićeno šumom mangrova.
Diljem svijeta mangrove djeluju kao fizički štit i kao spužva,
upijaju poplavne vode
i svake godine sprečavaju 65 milijardi dolara štete na imovini.
Naravno, cikloni oštećuju i mangrove,
ali zdrave se šume samoobnavljaju, za razliku od morskih zidova,
i preokreću eroziju zarobljavajući talog u korijenju.
Zemlja oko mangrova može rasti deset milimetara svake godine,
nadmašujući porast razine mora.
Naše obale obdarene su drugim vrstama prirodnih prepreka.
Močvarama koje poput mangrova mogu zadržati milijune litara vode
i grebenima koji apsorbiraju fizički nalet oluje.
I dine nas štite.
Na obali Portorika nekoć su bile visoke dine,
ali 1950-ih, kad je San Juan doživljavao procvat,
mnogo tog pijeska upotrijebljeno je za piste u zračnoj luci.
Ostaci su upropašteni ljudskim prometom
i uragan Maria lako ih je poplavio.
Znanstvenici Sveučilišta u Portoriku
s lokalnim zajednicama procjenjuju štetu
i obnavljaju dine.
Slični projekti događaju se posvuda.
Sve više ljudi razmišlja o močvarama kao o mjestima
koja su nam jednako vrijedna kao neboderi.
To će odrediti
koliko istočnog i jugoistočnog SAD-a možemo spasiti.
Ne želim vidjeti
da rubne zajednice, siromašne zajednice,
podnose teret premještanja,
dok će imućnije zajednice dobiti morske zidove
i zaštitne sustave.
To je logično ako ste vlada s ograničenim resursima
zabrinuta samo za svoju zaradu.
Zamislimo dvije obitelji u dvjema kućama u različitim četvrtima.
Jeftinija kuća vjerojatno je ranjivija,
ali ako vlada zaštiti tu kuću, a skupa kuća nastrada,
popravci će stajati više,
vlada će morati platiti više za pomoć,
a ako se odsele, izgubila je bogate porezne obveznike.
Izračun je jednostavan.
Uštedjet ću više novca ulaganjem u mjesta gdje su milijunske kuće.
Najneujednačenija faza svake katastrofe
zapravo je oporavak.
Studija o velikim prirodnim katastrofama
otkrila je da crnačka i hispanska kućanstva obično gube novac.
Ima smisla. Ali začudo…
Bijelcima u zonama katastrofe
vrijednost se obično povećava.
U prosjeku su zaradili 126 000 dolara.
Bogatije obitelji vjerojatno imaju dobro osiguranje za popravak,
dobro zdravstveno osiguranje za tijelo i um
i sredstva za prijavljivanje za državnu pomoć.
Onda steknu prednosti povratka na mjesto koje se oporavlja.
Obitelji s niskim primanjima
katkad izgube cijele domove.
Imaju nekretninu koja se prenosila unutar obitelji,
pa nemaju uvijek dokumentaciju.
Mnogo je neslužbenih dogovora.
Da zatražite pomoć, trebate dokumente.
Mnogi su ljudi izgubili
kuće i zemlju koje su naraštajima u obitelji
zbog nekoliko stotina dolara štete od uragana. Uobičajeno je.
Obiteljima koje se ne mogu seliti
preskupo je da ostanu.
Ako sad ne pomažemo ljudima,
kako ćemo vjerovati da će vlada pružiti pomoć
kad se dogodi katastrofa? Neće.
Drago nam je što ste svi ovdje
radi rasprave o pripremama za ovogodišnju sezonu uragana.
Još je 2007. godine
Craig Fugate svjedočio pred Kongresom.
Želim razgovarati o ovome.
Uragan pete kategorije na jugu Floride
sliči Velikom uraganu u Miamiju iz 1926. godine.
Taj je uragan ubio stotine, a 40 000 ljudi ostalo je bez krova nad glavom.
Gotovo trećina stanovništva okruga.
Fugate je izveo simulaciju.
Zapitali smo se kako bismo danas reagirali na takav uragan.
Analizirali smo sve potrebe.
Nismo ih mogli zadovoljiti. Nismo imali dovoljno sredstava.
U zoni udara bilo je više od šest milijuna ljudi.
Dok smo provodili vježbu, shvatio sam
da svakog od njih tretiramo kao žrtvu
koja čeka da je netko spasi.
Ali iz iskustva znam da ljudi ne čekaju.
Susjedi su najbrže pomagali susjedima.
Nekoliko je žena uspostavilo zajedničke kuhinje
za 30 do 60 ljudi.
Pitali smo: „Ako donesemo više hrane i plina,
možete li kuhati za 300 umjesto za 30?“
Rekle su da.
U Loízi i diljem Portorika
susjedi su dostavljali hranu i vodu, obilazili ranjive,
ugrađivali solarne ploče
i napravili aplikaciju za dijeljenje zaliha.
Smišljali su izuzetno inovativne načine
da nadomjeste nedostatak vladine potpore na terenu.
U velikim katastrofama rješavanje problema koje ovisi o vladi propast će.
Ako susjedi pomažu susjedima,
bolje ćemo usmjeriti ograničena vladina sredstva
onima u najvećoj potrebi.
Shvatili smo da oporavak
ima nekoliko dimenzija.
Radost
i zaigranost
ključan su aspekt opće dobrobiti.
Glazba grada Loíze nastaje u zajednici.
To zajednici daje priliku da se okupi i svira,
pjeva i pleše,
da samo bude zajedno.
U katastrofi su najbolje prošla mjesta
na kojima smo poticali i njegovali
postojeće veze zajednice.
Ljudi iz toga crpe snagu
da nastave.
Ali svaki resurs ima ograničenja.
Četiri godine nakon Marije mnogi su krovovi u Loízi još pod ceradama.
A u vodama kraj Afrike
svaki tren može se uskovitlati nova katastrofa.
Sve je krhko i sve se lako može urušiti.
Ne treba nam još jedan uragan.
Prijevod titlova: Tomislav Šimunić