În 2004, Carolina Panthers au jucat cu New England Patriots.
E considerat unul dintre cele mai bune Super Bowl-uri jucate,
dar a intrat în istorie din alt motiv.
Cei care au văzut meciul pe CBS au văzut ceva neașteptat
la spectacolul de la pauză, când Janet Jackson a afișat prea mult.
Accident, acțiune făcută să șocheze
sau probleme la garderobă. Orice a fost…
Viacom, proprietara CBS,
va trebui să plătească 550.000$.
A doua zi, Janet Jackson și-a cerut scuze.
Îmi pare foarte rău
dacă am jignit pe cineva. Nu am intenționat asta.
Mass-media nu se mai sătura.
Un așa-zis prieten al lui Justin Timberlake
a spus anonim tabloidelor
că ea l-a mințit și a profitat de el
ca să-și revigoreze cariera.
A făcut parte din avalanșa de acuze la adresa lui Janet Jackson.
ASTA E JANET JACKSON
Săptămâna următoare, când Justin și-a cerut scuze,
a început cu o glumă.
Știu că ați avut toți o săptămână grea și…
Abia-și putea ascunde rânjetul.
Evenimentul a fost întâmplător,
absolut regretabil și-mi cer scuze dacă v-am jignit.
Asemenea scuză n-ar ține azi.
Suntem în era scuzelor.
Nu mai putem citi știrile
fără să vedem o nouă scuză publică.
De la politicieni,
la vedete
sau guverne care își cer scuze pentru crimele trecutului.
Cred că oamenii sunt preocupați
de faptul că, dacă lumea își cere scuze încontinuu,
ele nu mai au același efect.
E ceva numit „diluare normativă”.
Cu cât oamenii-și cer mai mult scuze,
cu cât așteptăm mai multe scuze,
dar suntem mai puțin dispuși să iertăm.
Cu cât devenim mai sofisticați
și vedem acest tip de scuze, cu atât cerem mai multe.
Așteptăm ceva care să vină din sufletul persoanei.
Ce înseamnă o scuză eficientă
și ce efect are aceasta?
Nu-ți pot spune ce rău îmi pare!
Probabil că are o explicație valabilă pentru întârziere.
- Își va cere scuze. - Cereți-vă scuze!
Ne-am adunat aici ca să prezentăm scuze din partea națiunii.
Îmi asum responsabilitatea acțiunilor mele.
N-am venit să-mi cer scuze.
Nu-mi voi schimba părerea și nu-mi voi cere scuze.
E o ocazie
să lăsăm trecutul în urmă.
SCUZELE
„Iartă-mă, Doamne, că am păcătuit.”
Mii de ani, în lumea vorbitoare de engleză,
din câte știm, astea au fost singurele scuze.
Scuzele către o putere divină.
Un cercetător a analizat textele rămase scrise în engleza veche
și n-a găsit nicio situație în care se cereau scuze.
Apoi, în 1590,
Shakespeare a scris aceste cuvinte:
„Milord, iertare n-ai de ce să-mi ceri.
Ci mai curând rog eu să fiu iertat.”
A fost prima folosire în sens modern a cuvântului „iertare”,
și așa a apărut un nou ritual,
exprimarea regretelor noastre către ceilalți.
E dificil să-ți ceri iertare
și e dificil s-o faci în mod sincer.
De obicei, există câteva elemente importante.
Primul, exprimarea regretelor.
La asta credem că se referă scuzele.
„Îmi cer scuze! Iartă-mă! Mă simt îngrozitor.” Aceste declarații.
Numărul doi.
Înțelegerea faptului că victima a suferit
în urma acțiunilor noastre. Victima se simte înțeleasă.
Vrem să ne și asumăm responsabilitatea.
E important psihologic ca victima să audă asta.
Oferirea unei explicații pentru comportament poate ajuta.
Apoi, ca să avansăm…
Oferirea unor compensații și promisiunea schimbării.
La final, cererea iertării.
În cercetările Karinei, oamenii spun că includ patru sau cinci
dintre aceste elemente în scuzele de zi cu zi.
În realitate, sunt mai degrabă două.
Există o luptă interioară, vrem să facem ceea ce e corect,
să reparăm relația, să-l facem pe celălalt să se simtă bine,
dar să ne și protejăm imaginea de sine ca persoană bună,
nu doar față de celălalt, ci și de noi.
Poate fi foarte neplăcut.
E și mai dificil să ne cerem scuze în public.
E greu să satisfaci un public de milioane de oameni.
Se analizează mai multe aspecte când cineva decide să-și ceară scuze.
E esențial să ai în față un public important pentru tine.
Matthew Hiltzik e manager de criză
pentru multe vedete.
E o afacere înfloritoare.
Răspund la asta. Trebuie să răspund imediat la telefon.
Stați puțin, revin imediat.
Întrerupem puțin? Îmi cer scuze. Trebuie…
Îmi cer scuze pentru întreruperi! Nu durează.
Sunt mai aglomerat decât credeam. Da, e o zi aglomerată.
Îmi cer scuze în avans!
Se observă o diminuare a importanței interviurilor
în care vezi vedeta pe canapea.
Stau aici azi ca să recunosc tot și să spun că-mi pare rău.
Vreau să-mi cer scuze.
Îmi pare rău! Nu merit și nu mă aștept să mă iertați.
Nu se mai supun riscului de a fi intervievați de alții.
Acum au ocazia să se adreseze direct publicului lor
într-un mod nemaiîntâlnit în trecut.
Prestația e complet diferită când vorbesc direct la cameră.
Îmi cer scuze celor care s-au simțit jigniți!
- Îmi cer scuze dacă v-am jignit! - Îmi cer scuze!
Sau declarațiile cu tușă personală scrise pe aplicația Notes de la iPhone,
a căror captură de ecran e pusă pe rețelele de socializare.
Pe de-o parte, e minunat, pentru că e mai ușor.
Poți să spui ce vrei, exact cum vrei.
Chiar și având control suplimentar,
mulți oameni tot nu ating toate punctele importante.
Cea mai mare greșeală atunci când ne cerem scuze e să introducem
mici elemente defensive care ne ajută să ieșim basma curată
și ne protejează imaginea.
Exprimarea regretelor într-un mod deloc veridic.
Îmi cer scuze sincer. Sunt comedian.
PUȚIN DEFENSIVĂ
Am sărit calul. L-am sărit grav.
DĂ OCHII PE SPATE
Sau într-un mod prea veridic.
Îmi pare rău!
BLOGGER DE FRUMUSEȚE
Sper ca într-o zi…
MULTE LACRIMI
…să mă vedeți exact așa cum sunt.
ATENȚIA LA PROPRIA PERSOANĂ
Ulterior, ea s-a scuzat pentru cum și-a cerut scuze.
În acel videoclip, pare că sunt victimă.
Nu sunt victimă în niciun fel
în această situație.
Mai e și tendința de a redirecționa vina,
de exemplu, sugerând că reacția e de fapt problema.
N-am vrut ca toată isteria provocată de călătorie
să ne distragă de la problemele reale
importante pentru texani.
Sau evitarea limbajului direct.
Îmi pare rău că a fost tratată în acest fel.
Sau, în cazul lui Ja Rule,
coproducător al dezastruosului festival Fyre, ar fi putut fi mai clar.
NU-S DE VINĂ, DAR ÎMI PARE RĂU
Să pui piciorul în prag și să spui: „Îmi susțin acțiunile.
Refuz să-mi cer scuze pentru asta.”
Așa ne amplificăm puterea și stima de sine,
pentru că oamenii simt că preiau iar controlul situației.
Acesta e impulsul natural,
în special când situația nu e clar definită.
Deseori, ne simțim și puțin victimizați.
Și simțim că nouă ar trebui să ne ceară scuze cealaltă persoană.
De aceea, unii experți spun
că nu trebuie să jucăm un rol când ne cerem scuze,
ci să purtăm o conversație.
Mă numesc Donnell Penny, din Brooklyn, New York.
Lafayette Gardens, aproape de aici.
În vara anului 2011, Donnell avea o zi obișnuită,
până când fratele lui a dat buzna în cameră.
Avea ochiul vânăt, îi curgea sânge din nas.
Arăta șifonat rău. Am întrebat ce s-a întâmplat.
Mi-a spus că a fost atacat în stația de autobuz.
Drept să spun, în acel colț de stradă a fost mereu o energie negativă,
pentru că acolo e teritoriu disputat de două bande.
Fratele lui Donnell era un copil cuminte, un tocilar.
Am zis să ieșim afară, să vadă fratele cui e
și să rezolvăm problema.
Când Donnell și fratele lui mergeau într-acolo, li s-au alăturat și alții.
Când au ajuns în stație, l-au înfruntat pe tipul
pe care-l credeau implicat.
S-au așezat în cerc
și m-au întrebat
de ce m-am luat de unul dintre prietenii lor,
în autobuz, mai devreme.
Le-am explicat
că nu știam despre ce vorbesc și că nu eram vinovat.
Ei au continuat să mă acuze.
M-am enervat.
Apoi, Brandon a scos un șiș,
l-a tăiat pe față pe fratele lui Donnell și fugit.
M-a cuprins imediat furia.
L-au urmărit pe Brandon într-o băcănie.
A început bătaia.
Unul dintre tipii care era cu noi
a luat un cuțit de pe tejghea și l-a înjunghiat.
Aproape că mi-a perforat plămânul. Mi-au pus 160 de copci.
Donnell și Brandon au fost arestați și urma să primească pedepse grele.
Mă numesc Danielle Sered.
Sunt director executiv la Common Justice.
Procurorul și instanța au căzut de acord
că, dacă o persoană participă la programul Common Justice,
sunt de acord să încheie procesul
și să renunțe la acuzații.
La baza activității noastre
stă justiția restaurativă, o alternativă la închisoare.
Termenul „justiție restaurativă”
a fost popularizat în SUA în anii '70,
chiar dacă e inspirat din tradiții mult mai vechi.
Elementul central e un cerc.
Include persoana vinovată, persoana afectată,
grupul de asistență, persoanele dragi.
Cu mine au venit mama și mătușa mea.
Am intrat în cerc cu mama și cu iubita mea.
Și un mediator.
Procesul parcurge multe etape ale unei scuze,
dar nu e nevoie s-o spui explicit.
Se începe cu o explicație.
Am pus povestea cap la cap,
ca să înțelegem de ce noi am reacționat așa.
Erau anumite aspecte pe care ei nu le știau.
Înainte să-l tai pe fratele lui Penny,
cineva a scos o armă.
Arma de foc.
Donnell nu știa că altcineva din grup scosese o armă de foc.
Atunci am realizat brusc, evident că erau înarmați.
Furia mea s-a mutat.
Spre tipul din spatele meu,
și spre mine, că umblam cu asemenea oameni.
Am început să bălmăjesc, spuneam:
„Îmi pare rău.” Tot repetam asta.
M-am dus afară să-mi apăr fratele,
dar am rănit alt frate.
Îmi pare rău pentru asta.
Deși scuzele nu erau obligatorii, au fost oferite.
Țin minte cât de sincere erau scuzele lui Penny.
A fost ceva natural.
Și eu mi-am cerut scuze
și am simțit că parcă ne cunoșteam de-o viață.
În multe moduri,
trauma are la bază neputința,
ceea ce înseamnă că opusul traumei nu-i ajutorul.
Opusul traumei e puterea.
Așa abordează ei împăcarea.
Discuțiile în cerc pun la cale
o listă de acțiuni ce duc la îndreptarea situației
și formează un acord obligatoriu care e accesibil instanței.
Mi s-a spus să scriu o scrisoare către fiul meu,
să-i explic ce s-a întâmplat
și lecția de viață pe care voiam s-o rețină de aici.
Donnell și Brandon au revenit împreună la locul faptei.
Am mers la stația de autobuz dimineața devreme,
când nu era nimeni acolo.
Cu flori și un ursuleț de pluș.
Am eliberat și niște baloane în aer.
Ca o comemorare.
Când vezi o comemorare în cartier, te gândești:
„Persoana a ajuns într-un loc mai bun, dar s-a întâmplat ceva negativ.”
Și guvernele au îmbrățișat justiția restaurativă.
Comisia pentru adevăr și reconciliere din Africa de Sud, TRC,
e cel mai faimos exemplu.
Prezidată de arhiepiscopul Desmond Tutu,
încerca să repare efectele apartheidului,
adunând mărturii de la victime despre infracțiunile ce au avut loc
și iertând făptuitorii
care ies în față și spun adevărul.
Aproape 40% dintre sud-africani au urmărit
mărturiile primelor victime,
printre care era și o femeie numită Nomonde.
Știam de foarte mult timp
că soțul meu a fost ucis de securitatea statului.
Voiam să spun asta în public.
În 1985,
soțul lui Nomonde, Fort Calata,
și alți trei activiști antiapartheid
au fost bătuți, înjunghiați
și lăsați într-o mașină incendiată.
Nimeni n-a fost tras la răspundere.
Arhiepiscopul Desmond Tutu
a definit țipătul ei ca fiind „sunetul definitoriu al TRC”.
N-am mai rezistat.
N-am petrecut
suficient timp cu soțul meu
în timpul căsătoriei.
A fost prea scurtă și prea rapidă.
Încă mi se pare că parcă s-a întâmplat ieri.
Ea reprezenta
toate femeile
care n-au avut parte de momentul de eliberare.
După câteva luni, TRC a contactat-o pe Nomonde.
Cineva ieșise în față.
Se numea Eric Taylor.
Și-a asumat responsabilitatea
uciderii lui Fort Calata.
Nomonde a urmărit cum Eric Taylor depunea mărturie.
L-am lovit pe dl Calata din spate
cu un obiect masiv de fier
și apoi am incendiat aceste cadavre.
Au fost crime la comandă,
dar a refuzat să spună cine l-a angajat.
M-a întrebat dacă-l voi ierta.
Am loc în suflet pentru iertare,
dar cum te pot ierta pe tine,
care încă minți?
TRC a respins grațierea lui Eric Taylor,
dar acesta n-a fost pus sub acuzare.
După ce ieși în față și spui adevărul
în fața tuturor
și-ți primești pedeapsa pentru asasinarea soțului meu,
atunci mă voi gândi să te iert.
N-aș face afirmația
că toate persoanele au nevoie de iertare ca să-și găsească liniștea.
Unii își găsesc liniștea din răzbunare,
iar alții fac asta ignorând și îndepărtând problema
cât mai departe posibil de viața lor obișnuită.
Esența adevărului ne va vindeca.
Cine e pe-acolo, prin lume,
și ne privează de adevăr
asigură perpetuarea traumei în viețile noastre.
Un element ce ne ajută la vindecarea traumelor
este crearea unei narațiuni coerente.
Cum ar fi o poveste a evenimentelor,
care descrie lumea în care putem trăi.
Când am discutat despre poveste, i-am prezentat-o lui Don,
iar el mi-a spus-o din punctul lor de vedere.
Atunci am știut că e autentic.
Nu e o narațiune universală.
Uneori, are și scăpări,
are momente de tensiune, dar e veridică cât să te susțină.
ELIBERAȚI AFRICA DE SUD
În societățile noastre, poveștile despre cei nedreptățiți
și despre ce trebuie îndreptat se schimbă.
În ultimii ani,
hărțuirea sexuală a femeilor a devenit recunoscută pe plan mondial
ca fiind o problemă gravă și generalizată.
Uciderea lui George Floyd de către poliție în vara anului 2020
și protestele și dezbaterile ce au urmat
au convins milioane de americani
că discriminarea rasială e o problemă majoră în țara lor.
Oamenii spun că e epoca scuzelor,
dar, în 2020, s-a cerut același număr de scuze
în New York Times ca în 2010.
S-au schimbat motivele pentru care oamenii își cereau scuze,
apărând multe lucruri care până nu demult nu păreau greșite.
La vremea aceea, n-am considerat-o o acțiune rasistă,
dar am conștientizat-o și mi se pare inacceptabilă și rasistă.
Privesc în urmă la modul în care am vorbit
despre oameni, identitatea de gen și orientarea sexuală,
și mă întreb dacă eram eu.
Înțeleg că am fi putut și ar fi trebuit să acționăm mai devreme
și mai rapid ca să oprim controalele de rutină.
Îmi pare rău că n-am făcut-o!
Așteptările generale, când ai de-a face
cu o situație de criză reală profundă
în care oamenii sunt răniți de vorbe sau acțiuni,
sunt că există modalități de revenire
în care clientul și chiar tu puteți învăța mai multe despre asta.
Poate că scuzele publice sunt o prestație,
dar sunt și o măsură a valorilor noastre
și pot ajuta la răspândirea acelor valori.
La 17 ani după ce Justin Timberlake
și Janet Jackson și-au cerut scuze în fața Americii,
Justin Timberlake i-a cerut scuze lui Janet Jackson
că a beneficiat de pe urma unui sistem care acceptă misoginia și rasismul.
Uneori, scuzele au nevoie de timp.
Poate datorați cuiva scuze, dar nu sunteți pregătiți,
pentru că nu sunt niște simple vorbe.
Aș vrea ca oamenii să considere scuzele ca o acțiune
care le permite să preia controlul destinului lor.
E ceva care necesită curaj.
După ce s-a creat legătura dintre noi, mi-a părut rău
și am înțeles că era un om care iubea,
visa și își dorea lucruri mărețe, ca mine.
Asocierea asta m-a făcut să-mi pară rău.
Îmi pare rău pentru ce am făcut.
Îmi pare rău pentru cum ți-am afectat familia.
Am acceptat imediat pentru că voiam asta.
Eram pregătit și dornic.
Ziua aceea a fost un dar și un blestem,
pentru că puteam să dau peste altcineva
și rezultatul n-ar fi fost același. M-a ajutat mult să mă maturizez.
Acum mi-e ca un frate.
Situația aceea a unit doi străini.
E foarte mișto!