I 2004 spilte Carolina Panthers mot New England Patriots.
Kampen anses for å være en av tidenes beste Super Bowl-kamper,
men den huskes for noe helt annet.
Mange som så på kampen på CBS så noe de ikke forventet
i pauseshowet, hvor Janet Jackson ble overeksponert.
Uhell, planlagt stunt eller kleskrise. Samme hva det var…
Viacom, som eier CBS, må betale 550 000 dollar.
Dagen etter ba Janet Jackson om unnskyldning.
Jeg beklager om jeg fornærmet noen. Det var ikke hensikten.
Men pressen fikk ikke nok.
En "venn" av Justin Timberlake fortalte tabloidene
at hun løy og hadde utnyttet ham for å holde karrieren i live.
Det var en del av kritikken som sa at det var Janet Jacksons skyld.
SÅNN ER JANET JACKSON
Uka etter, da Justin beklaget seg, åpnet han med en morsom kommentar.
Det har vært en tøff uke, og…
Og greide nesten ikke å holde maska.
Det som skjedde var utilsiktet,
beklagelig, og jeg beklager om dere ble fornærmet.
Det hadde ikke telt som en unnskyldning i dag.
Vi er i unnskyldningenes tidsalder. Vi kan ikke lese nyhetene
uten å høre om en ny unnskyldning.
Alle, fra politikere, kjendiser
og selv myndigheter, sier unnskyld for tidligere feiltrinn.
Jeg tror en av bekymringene folk har,
er at det er så mange unnskyldninger der ute
at de er mindre effektive.
Dette kalles normativ utvanning.
Jo flere som sier unnskyld,
desto mer forventer vi det,
men jo mindre villige er vi til å tilgi.
Når folk blir mer sofistikerte
og ser flere slike unnskyldninger, håper de på mer.
Det håper på et tegn på at det kommer fra hjertet.
Hva er en god unnskyldning, og hvilken makt har den?
Jeg er så lei for det.
Han har sikkert en god forklaring på hvorfor han var så sen.
-Da sier han unnskyld. -Unnskyld!
Vi er her i dag for å tilby nasjonens unnskyldning.
Jeg må ta ansvar for handlingene mine.
Jeg kom ikke for å si unnskyld.
Jeg ombestemmer meg ikke, og jeg sier ikke unnskyld.
Dette er en mulighet
til å legge fortiden bak deg.
UNNSKYLDNINGER
"Tilgi meg, Fader, for jeg har syndet."
I den engelsktalende verden var dette eneste unnskyldning i tusenvis av år.
En unnskyldning til høyere makter.
En forsker analyserte alle overlevende tekster på gammelengelsk
og fant ingen oppriktige unnskyldninger.
Men så, på 1590-tallet, skrev Shakespeare disse ordene:
"Herre, en unnskyldning trengs ikke.
Jeg ber din nåde om å unnskylde meg."
Det var den første kjente bruken av "unnskyldning", og et helt nytt ritual
hvor vi viser anger overfor våre medmennesker.
Det er vanskelig å si unnskyld, og da særlig på en oppriktig måte.
Vi har vanligvis en håndfull viktige elementer.
Først uttrykker man anger.
Det er dette vi kaller unnskyldning.
"Unnskyld. Beklager. Jeg er lei for det." Sånne utsagn.
Nummer to.
Anerkjennelse av skaden vi har påført offeret
med handlingene våre, så de skal føle seg forstått.
Man må også ta ansvar.
Det er psykologisk viktig for offeret å høre det.
Det kan hjelpe å gi en forklaring på oppførselen.
For å gå videre…
Et tilbud om utbedring eller forpliktelse til endring.
Og til slutt, en forespørsel om tilgivelse.
I Karinas forskning sier folk at de bruker fire eller fem
av disse elementene i unnskyldningene sine.
I virkeligheten er det bare to.
Det er en kamp, fordi man vil gjøre det rette,
reparere forholdet og muntre opp den andre personen,
men også beskytte egen identitet som en god person.
Overfor den andre, men også deg selv.
Det kan være ubehagelig.
Offentlige unnskyldninger er enda vanskeligere.
Det er vanskelig å gjøre flere millioner til lags.
Det er mye å tenke på om man vurderer å si unnskyld.
Noe av det viktigste er hvilket publikum som betyr mest.
Matthew Hiltzik er en kriseleder
med mange stjernekunder.
Det er en vellykket bransje.
Jeg må ta denne. Jeg venter en telefon.
Jeg skal gjøre det, så kommer jeg.
Kan jeg ta en pause? Beklager. Jeg må…
Jeg beklager pausene. Det tar ikke lang tid.
Litt travlere enn jeg trodde. Det er bare en sånn dag.
Jeg beklager på forhånd.
Det har vært en reduksjon i intervjuer med store avsløringer,
hvor man har en kjendis på sofaen.
Jeg er her for å anerkjenne det og si unnskyld.
Jeg vil bare si unnskyld.
Jeg beklager, og jeg verken fortjener eller forventer tilgivelse.
De utsetter seg ikke for intervjuprosessen fra andre.
De har sjansen til å snakke direkte med folket
på en måte man ikke kunne før.
Det er annerledes når man kan snakke direkte til kameraet.
Jeg beklager til alle som ble fornærmet.
-Unnskyld til de jeg såret. -Unnskyld.
Eller uttalelser med et personlig preg ved å skrive dem i Notater-appen,
ta skjermbilde og legge det ut i sosiale medier.
Det er for så vidt bra, for det er mye lettere.
Du kan si hva du vil si på måten du vil si det på.
Selv med den ekstra kontrollen,
sliter mange fortsatt med å få med alle punktene.
Den største feilen folk gjør når de sier unnskyld, er å flette inn
små forsvarskomponenter
slik at de redder ansikt og beskytter selvbildet.
Uttrykk for anger som ikke høres så angrende ut.
Jeg er lei for det. Jeg er komiker.
LITT DEFENSIV
Jeg gikk over streken. Flyttet den.
HIMLING MED ØYNENE
Eller høres for angrende ut.
Jeg er så lei for det.
SKJØNNHETSBLOGGER
Jeg håper at dere en dag…
MASSE TÅRER
…kan se meg for kvinnen jeg er.
FOKUS PÅ SEG SELV
Laura Lee ba senere om unnskyldning for unnskyldningen.
I videoen ser jeg ut som et offer.
Jeg er ikke et offer på noe helst vis
i denne situasjonen.
Man har en tendens til å avlede skylden,
som å antyde at reaksjonen er problemet.
Jeg ville ikke at skrikingen og ropingen om denne turen
skulle ta fokuset vekk fra de virkelige problemene
som teller for folk i Texas.
Eller å unngå "jeg"-utsagn.
Jeg er lei for behandlingen hun fikk.
Eller i Ja Rules tilfelle,
medprodusenten av Fyre-festivalen, kunne han ha vært tydeligere.
IKKE MIN FEIL, MEN JEG ER LEI FOR DET
Å sette ned foten og si: "Jeg står for det jeg gjorde."
"Jeg nekter å si unnskyld for dette."
Dette gir økt makt og selvtillit,
fordi folk føler at de tar tilbake kontroll over situasjonen.
Det er et naturlig innfall, spesielt når situasjonen er tvetydig.
Ofte føler vi oss litt som et offer.
Vi føler at det er vi som fortjener en unnskyldning fra den andre.
Derfor sier noen eksperter
at en god unnskyldning ikke er en forestilling,
men heller en samtale.
Jeg heter Donnell Penny og er fra Brooklyn i New York.
Lafayette Gardens, like i nærheten.
Det var sommeren 2011 og en vanlig dag for Donnell,
helt til broren buste inn i rommet.
Øyet er hovent, og han blør neseblod.
Han ser fæl ut. Jeg sa: "Hva skjedde?"
Han sier at han ble overfalt på et busstopp.
Det har alltid vært dårlig energi på det hjørnet,
fordi det er to rivaliserende gjenger i området.
Donnells bror var en rolig gutt, en bokorm.
For meg var det: "Jeg går ut så de ser hvem jeg er,
så kan vi komme til bunns i det."
Da Donnell og broren gikk tilbake til stedet, fikk de selskap av andre.
Da de kom til busstoppet, konfronterte de en fyr
de trodde var involvert.
De dannet en sirkel,
og de spurte meg
hvorfor jeg hadde gjort noe mot vennen deres på bussen den dagen.
Jeg sa til dem:
"Jeg vet ikke hva dere snakker om. Det var ikke meg."
De fortsatte å si at det var meg.
Jeg ble irritert.
Brandon tok frem et barberblad,
kuttet Donnells bror i ansiktet, og stakk av.
Jeg ble kjempesint.
De jaget Brandon til en kafé.
Vi begynte å slåss.
En av mennene som var med oss
tok en kniv fra skranken og stakk ham.
Lungene ble nesten punkterte. Jeg måtte ha 160 stifter.
Donnell og Brandon ble pågrepet med utsikter om flere år i fengsel.
Jeg heter Danielle Sered.
Jeg er leder for Common Justice.
Distriktsadvokaten og retten inngår en avtale
om at så lenge noen deltar i Common Justice,
vil de på slutten av prosessen
frafalle siktelsen om grov forbrytelse.
Vi tilbyr et konfliktråd som alternativ til fengsel.
Begrepet "forsoningsrett" ble popularisert i USA på 1970-tallet,
selv om det stammer fra eldre tradisjoner.
Ideen bak er en sirkel.
Den inkluderer personen som forvoldte skaden,
personen som ble skadet, støttespillere og familie og venner.
Jeg hadde mora mi og tanta mi.
Jeg kom inn i sirkelen med mora mi og kjæresten min.
Og en tilrettelegger.
Prosessen går gjennom mange av unnskyldningstrinnene,
men man må ikke si unnskyld.
De starter med forklaringen.
Vi måtte lappe historien sammen for å forstå reaksjonene våre.
Enkelte deler av den visste de ikke om.
Før jeg kuttet Pennys bror,
tok noen frem en pistol.
Pistolen.
Donnell visste ikke at noen i gruppa tok frem en pistol.
Jeg hadde en aha-opplevelse. "Selvsagt reagerte du."
Sinnet mitt skiftet.
Det ble rettet mot han som sto bak meg
og mot meg selv, for at jeg hadde sånne rundt meg.
Jeg begynte å bable. Jeg sa:
"Unnskyld." Og jeg fortsatte å si det.
Jeg dro ut for å beskytte broren min, men en annen ble skadet.
Jeg er lei for det jeg gjorde.
Unnskyldningen ble tilbudt frivillig, men var ikke påkrevd.
Jeg husker at Pennys unnskyldning var oppriktig.
Den føltes organisk.
Jeg sa også unnskyld,
og det føltes som vi hadde kjent hverandre i årevis.
På mange måter kommer traume av maktesløshet,
så det motsatte av traume er ikke hjelp.
Det motsatte av traume er makt.
Det er tilnærmingen til forsoning.
I fellesskap setter de sammen
en liste med handlinger som kan bidra til å rette opp
og lager en bindende avtale som er synlig for retten.
Jeg ble bedt om å skrive et brev til sønnen min
med en forklaring
og en lærepenge jeg ville gi ham basert på situasjonen.
Donnell og Brandon dro tilbake til åstedet sammen.
Vi dro til busstoppet tidlig på morgenen da det ikke var noen der.
Med blomster og en bamse.
Og vi slapp ut ballonger.
Som et minnesmerke.
Når du ser et minnesmerke i nabolaget, sier man:
"Han er på et bedre sted, men noe negativt har skjedd."
Flere myndigheter bruker også forsoningsrett.
Sør-Afrikas Truth and Reconciliation Commission,
eller TRC, er det mest velkjente eksempelet.
Det ble ledet av erkebiskop Desmond Tutu
og var et forsøk på helbredelse etter apartheid
ved å samle inn vitnesbyrd fra ofre om forbrytelsene som fant sted,
og ved å gi amnesti til gjerningsmennene som sto frem og fortalte sannheten.
Rundt 40 % av alle sørafrikanere så på
da de første ofrene vitnet,
inkludert en kvinne som het Nomonde.
Jeg hadde visst lenge
at mannen min ble drept av statens sikkerhetspoliti.
Jeg ville si det offentlig.
I 1985 ble Nomondes ektemann, Fort Calata,
sammen med tre andre anti-apartheidaktivister,
slått, knivstukket og forlatt i en utbrent bil.
Ingen ble holdt ansvarlig.
Erkebiskop Desmond Tutu
kalte gråten hennes "den definerende lyden av TRC".
Jeg greide det ikke.
Jeg fikk ikke nok tid med ektemannen min
i ekteskapet vårt.
Det var for raskt og for kort.
Hver dag føles det som om det hendte i går.
Hun representerte
alle kvinner som aldri fikk oppleve et rensende øyeblikk.
Noen måneder senere ble Nomonde kontaktet av TRC.
Noen hadde stått frem.
Han het Eric Taylor.
Han tar det fulle ansvaret for drapet på Fort Calata.
Nomonde så på mens Eric Taylor vitnet.
Jeg slo Mr. Calata bakfra med en tung jerngjenstand,
og jeg satte fyr på begge likene.
Han ble beordret til å begå drapene, men nektet å si av hvem.
Han ba meg om å tilgi ham.
Jeg har et sted i hjertet for tilgivelse,
men hvordan kan jeg tilgi deg
når du fortsatt lyver?
TRC avviste Eric Taylors søknad om amnesti,
men han ble aldri rettsforfulgt.
Den dagen du står frem og forteller sannheten
foran alle sammen,
og du får straffen din på drapet på ektemannen min,
da skal jeg vurdere tilgivelse.
Jeg vil ikke gå så langt og si
at alle sammen trenger tilgivelse for å helbredes.
Noen helbredes kanskje mer av å få hevn,
og noen vil kanskje unngå det og skyve det bort,
så langt unna hukommelsen og dagliglivet som mulig.
Sannheten er vår helbredelse.
Den som løper rundt og holder sannheten tilbake,
forsterker traumet i livet vårt.
Noe av det som hjelper oss gjennom et traume,
er å ha en sammenhengende historie.
En historie om det som skjedde
som beskriver en verden vi kan leve i.
Da vi begynte å snakke om historien, sa jeg det til Don,
og så fortalte han sitt syn på saken. Da visste jeg at det var oppriktig.
Det er ikke alltid en universal historie.
Av og til har den hull
og spenningsmomenter, men er sann nok til at den kan bære vekten din.
BEFRI SØR-AFRIKA
Som samfunn vil historiene vi forteller oss selv om hvem som tar feil
og hva som bør rettes opp, skifte hele tiden.
De siste årene
har seksuell trakassering av kvinner blitt anerkjent
som et gjennomgående og alvorlig problem.
Drapet på George Floyd av politiet sommeren 2020
og protestene det fremprovoserte i hele verden,
overbeviste millioner av amerikanere
om at rasediskriminering var et stort problem i landet.
Dette kalles kanskje unnskyldningenes tidsalder,
men i 2020 ble det rapportert om like mange unnskyldninger
i The New York Times som i 2010.
Endringen lå i det man ba om unnskyldning for,
inkludert ting som man ikke så på som feil for ikke så lenge siden.
Jeg så ikke på det som en rasistisk handling da,
men nå vet vi bedre, og det var uakseptabelt og rasistisk.
Jeg ser tilbake på måten jeg har snakket
om folk, kjønnsidentitet og seksuell legning på,
og lurer på hvem det var.
Nå ser jeg at vi burde ha handlet tidligere
og raskere for å redusere stoppingen.
Jeg beklager at vi ikke gjorde det.
Håpet er at når man står overfor
en alvorlig krisesituasjon,
hvor noen ble såret av det noen sa eller gjorde,
så kan vi finne en vei tilbake
så både klienten og du selv kan lære noe av det.
Offentlige beklagelser er en forestilling,
men de er også en målestokk for verdiene våre
og kan bidra til å spre disse verdiene.
Sytten år etter Justin Timberlake og Janet Jackson sa unnskyld til Amerika,
ba Justin Timberlake Janet Jackson om unnskyldning
for at han dro nytte av et system som tolererer kvinnehat og rasisme.
Unnskyldninger kan ta tid.
Sannsynligvis skylder du en du ikke er klar for å gi,
fordi de er mer enn bare avmerkingsbokser.
Jeg vil oppmuntre folk til å se på den som en handling
som gir deg kontroll over skjebnen på din egen måte.
Det er en modig ting å gjøre.
Jeg følte meg unnskyldende på grunn av kontakten
og en viten om at han elsket,
drømte og ville utrette ting, akkurat som meg.
Jeg kjente igjen meg selv nok til å si unnskyld for det jeg hadde gjort,
og for effekten det har hatt på familien.
Jeg godtok den, for det var noe jeg ville, og noe jeg var klar for.
Den dagen var en gave og en forbannelse.
Om det hadde skjedd med noen andre,
kunne det gått annerledes. Jeg har utviklet meg.
Nå er han broren min.
Den situasjonen brakte to fremmede sammen.
Det er kult.
Tekst: Mari Hegstad Rowland