Godine 2004. Carolina Panthersi igrali su protiv New England Patriotsa.
Dvoboj smatraju jednim od najboljih Super Bowla u povijesti,
ali u povijest je ušao iz drugog razloga.
Oni koji su gledali utakmicu vidjeli su nešto neočekivano
tijekom poluvremena kad je pjevačica Janet Jackson razotkrivena.
Nesreća, isplaniran marketinški trik
ili problem s garderobom. Što god bilo…
Viacom, vlasnik CBS-a,
morat će platiti 550 000 dolara.
Sljedeći se dan Janet Jackson ispričala.
Zbilja mi je žao
ako sam nekoga uvrijedila. Nisam to namjeravala.
No mediji se nisu mogli zasititi.
„Prijatelj“ Justina Timberlakea
anonimno je rekao tabloidima
da mu je ona lagala i iskoristila ga
kako bi spasila karijeru.
Što je bio dio lavine kritika na račun Janet Jackson.
TAKVA JE JANET JACKSON
Sljedeći tjedan, kad se Justin ispričao,
započeo je izjavu šalom.
Znam da je ovo svima bio težak tjedan…
I jedva je suspregnuo smiješak.
Taj događaj bio je nenamjeran,
žalim zbog njega i ispričavam se ako ste se uvrijedili.
Danas to ne bi prošlo kao isprika.
Živimo u doba isprika.
Ne možemo pročitati vijesti
a da ne saznamo za novu javnu ispriku.
Od političara,
zvijezda,
čak i vlada koje se ispričavaju za zločine iz prošlosti.
Jedna od stvari koje brinu ljude jest
jesu li isprike učinkovite s obzirom na to
koliko ih ima.
To zovemo normativno razrjeđivanje.
Što se više ljudi ispričavaju,
sve više očekujemo isprike,
ali manje smo spremni oprostiti.
Kako su ljudi sofisticiraniji
i vide sve više takvih isprika, žele ih sve više.
Žele prepoznati da je isprika iskrena.
Što je dobra isprika
i kakvu moć ima?
Jako mi je žao.
Vjerojatno će imati jako dobro objašnjenje zašto je toliko kasnio.
-Onda će se ispričati. -Isprika!
Okupili smo se danas da se ispričamo u ime svoje nacije.
Preuzimam odgovornost za svoje postupke.
Nisam se došao ispričavati.
Neću se predomisliti i neću se ispričavati.
Ovo je prilika
da ostavite prošlost iza sebe.
ISPRIKE
„Oprosti mi, Bože, jer zgriješio sam.“
U engleskom govornom području, tisućama godina
to su bile jedine isprike, koliko nam je poznato.
Isprike višoj sili.
Istraživač je analizirao sve očuvane tekstove na staroengleskom
i nije mogao pronaći nijedan pravi primjer isprike.
Ali onda, u 1590-ima,
Shakespeare je napisao ove riječi:
„Gospodaru, nije potrebna takva isprika.
Molim Vašu Milost da me pomiluje.“
To je bila prva poznata uporaba „isprike“ u modernom smislu
i potpuno novi ritual
koji je pokazivao žaljenje bližnjemu.
Teško se ispričati,
i teško se ispričati iskreno i smisleno.
Ali obično ima pregršt ključnih elemenata.
Prvo, izraz kajanja.
Na ovo mislimo kad pomislimo na to što je isprika.
„Žao mi je. Ispričavam se. Osjećam se užasno.“ Takve izjave.
Broj dva.
Priznanje štete i patnje koju je žrtva doživjela
zbog naših djela. Tad se osjećaju uvaženo i shvaćeno.
Također je potrebno preuzeti odgovornost.
Psihološki je važno da žrtva to čuje.
Objašnjenje vašeg ponašanja može pomoći.
A kao nastavak…
Ispravak pogreške ili predanost promjenama.
I na kraju, molba za oprost.
U Karininom istraživanju ljudi su naveli da u svoje isprike
uključe četiri ili pet elemenata.
U stvarnosti, to su obično samo dvije.
Boriš se s time i želiš ispravno postupiti,
želiš popraviti odnos, da se druga osoba osjeća bolje,
ali i štitiš svoj identitet dobre osobe,
ne samo prema drugima, nego i prema sebi.
To može biti neugodno.
Javne isprike mogu biti još teži izazov.
Teško je zadovoljiti milijunsku publiku.
Mnogo je razmatranja kad netko odlučuje hoće li se ispričati.
Jedna od najbitnijih je publika koja ti je najvažnija.
Matthew Hiltzik menadžer je za upravljanje krizama s mnogo slavnih klijenata.
To je uspješan posao.
Odgovorit ću na ovo. Moram kratko telefonirati.
Obavit ću to i vraćam se.
Mogu li stati na trenutak? Ispričavam se. Moram…
Ispričavam se. Ne bi trebalo dugo trajati.
Zauzetiji sam nego što sam mislio. Takav je dan.
Unaprijed se ispričavam.
Vidjeli ste značajno smanjenje velikih intervjua s otkrićima
u kojima je slavna osoba na kauču.
Danas sjedim ovdje da to priznam i kažem da mi je žao zbog toga.
Samo se želim ispričati.
Žao mi je, ali ne zaslužujem i ne očekujem vaš oprost.
Ne podvrgavaju se razgovorima koje vode druge osobe.
Imaju priliku izravno razgovarati s publikom,
što u prošlosti nisu mogli.
Što je drukčija vrsta izvedbe u izravnim videosnimkama.
Ispričavam se svima koje sam uvrijedila.
-Žao mi je što sam vas povrijedila. -Ispričavam se.
Ili izjave koje daju osobnu notu jer su pisane u iPhoneovoj aplikaciji Notes,
uslikane i objavljene na društvenim mrežama.
S jedne strane, to je sjajno jer je mnogo lakše.
Možeš reći što želiš i točno kako to želiš.
Ali čak i s tom dodatnom kontrolom,
mnogi se i dalje muče ispuniti sve kriterije.
Najveća pogreška koju ljudi čine kad se ispričavaju jest
što ubacuju male obrambene elemente
koji im pomažu da sačuvaju obraz i zaštite sliku o sebi.
Kajanje koje ne zvuči pretjerano pokajnički.
Iskreno se ispričavam. Ja sam komičarka.
POMALO OBRAMBENO
Prešla sam i pomaknula granicu.
KOLUTANJE OČIMA
Ili zvuči previše pokajnički.
Žao mi je.
BLOGERICA O LJEPOTI
Nadam se da ćete jednog dana…
MNOGO SUZA
…moći vidjeti kakva sam zapravo.
USREDOTOČENA NA SEBE
Laura Lee poslije se ispričala za svoju ispriku.
Na snimci izgledam kao žrtva.
Nisam žrtva ni na koji način, ni u kakvom obliku
u ovoj situaciji.
Postoji i sklonost odbacivanju krivnje,
poput toga da se sugerira da je reakcija pravi problem.
Nisam htio da buka
i vika u vezi s ovim putovanjem
odvrati pozornost sa stvarnih problema
koji su Teksašanima važni.
Ili izbjegavanje izjava s „ja“.
Žao mi je što su se tako ponašali prema njoj.
Ili kao u slučaju Ja Rulea,
koji je producent katastrofalnog Fyre Festivala,
možete biti puno jasniji.
NISAM KRIV, ALI ŽAO MI JE
Odlučno kažeš da stojiš iza svojih postupaka.
„Odbijam se ispričati zbog ovoga.“
Uz to dolazi porast moći i samopoštovanja
jer ljudi osjećaju da preuzimaju kontrolu nad situacijom.
To je prirodni nagon,
pogotovo kad situacija nije tako jasna.
Često se svi pomalo osjećamo kao žrtva.
Svi se osjećamo kao da smo mi ti
koji zaslužuju ispriku druge osobe.
Zato neki stručnjaci kažu
da dobra isprika ne bi trebala biti izvedba,
nego zapravo razgovor.
Ja sam Donnell Penny iz Brooklyna u New Yorku.
Lafayette Gardens, nedaleko odavde.
U ljeto 2011. Donnell je imao običan dan,
dok mu brat nije uletio u sobu.
Oko mu je bilo natečeno, nos mu je krvario.
Izgledao je jako loše. Pitao sam što se dogodilo.
Rekao mi je da su ga zaskočili na autobusnoj postaji.
Na tom je uglu oduvijek postojala nekakva loša energija
jer se ondje sijeku četvrti suparničkih bandi.
Donnellov je brat bio tiho dijete, knjiški moljac.
Odlučio sam izaći na ulicu da vide tko sam i čiji je to brat bio,
pa da to riješimo.
Dok su se vraćali na mjesto događaja, privukli su mnoštvo.
Kad su stigli, suočili su se s tipom za kojeg su vjerovali da je umiješan.
Počeli su me okruživati
i pitali su me
zašto sam nešto učinio njihovom prijatelju
tog prijepodneva u busu.
Rekao sam im
da ne znam o čemu govore i da to nisam bio ja.
Stalno su tvrdili da sam to bio ja.
Postao sam uznemiren.
A onda je Brandon izvadio skalpel,
porezao Donnellova brata po licu i pobjegao.
Automatski postajem bijesan.
Slijedili su Brandona u trgovinu.
Počeli smo se tući.
Jedan od ljudi koji je bio s nama
zgrabio je nož s pulta i ubo ga.
Skoro su mi probili pluća. Dobio sam 160 šavova.
I Donnell i Brandon uhićeni su i prijetile su im godine zatvora.
Ja sam Danielle Sered.
Ja sam izvršna ravnateljica Common Justicea.
Okružni tužitelj i sud pristaju,
dok god netko u potpunosti sudjeluje u našem programu,
na kraju tog procesa
odbaciti optužbe protiv te osobe.
U središtu je našeg posla alternativa zatvoru temeljena na restorativnoj pravdi.
Termin „restorativna pravda“
popularizirao se u SAD-u 1970-ih,
iako se temelji na tradiciji davno prije njega.
Glavna ideja je krug.
Uključuje osobu odgovornu za zločin,
osobu koja je oštećena,
ljude koji joj pružaju potporu, voljene.
Tamo su bile moja majka i moja teta.
Došao sam u krug s majkom i djevojkom.
Sudjeluje i voditelj.
Postupak prolazi kroz mnoge korake isprike,
ali nije se potrebno ispričati.
Počinju s objašnjenjem.
Morali smo povezati priče
da shvatimo zašto smo onako reagirali.
Za neke dijelove priče oni nisu znali.
Prije nego što sam porezao Pennyjeva brata, netko je izvadio pištolj.
Pištolj.
Donnell nije znao da je netko od njegovih izvadio pištolj.
Imao sam trenutak prosvjetljenja, naravno da je imao pištolj.
Moj se bijes prebacio.
Prebacio se na tipa iza mene
i na mene jer sam uza se imao takve ljude.
Navrlo je iz mene:
„Ispričavam se.“ Stalno sam to ponavljao.
Izašao sam kako bih zaštitio brata
i time sam naudio drugome. Žao mi je što sam povrijedio tog drugog.
Neobavezna isprika bila je dobrovoljna.
Sjećam se koliko je Pennyjeva isprika bila iskrena.
Bila je iz srca.
I ja sam se ispričao
i imao sam osjećaj da se godinama poznajemo.
Na mnogo se načina
trauma svodi na nemoć,
što znači da suprotnost traumi nije pomoć.
Suprotno od traume je moć.
Tako pristupaju ispravljanju pogreške.
Krug zajedno osmišljava
radnje koje bi pomogle da se sve ispravi
i stvara obvezujući sporazum koji je dostupan sudovima.
Rekli su mi da napišem pismo sinu u kojem
objašnjavam što se dogodilo
i životnu lekciju koju želim da nauči iz te situacije.
Donnell i Brandon zajedno su otišli na mjesto događaja.
Vratili smo se na postaju,
rano ujutro kad nije bilo nikoga.
S cvijećem i medvjedićem.
I balonima koje smo pustili u zrak.
Kao znak sjećanja.
Kad vidite spomen-obilježje u svojoj četvrti,
pomislite da je ta osoba na boljem mjestu, ali dogodilo se nešto loše.
I vlade su prihvatile modele restorativne pravde.
Južnoafrička Komisija za istinu i pomirenje,
TRC, najpoznatiji je primjer.
Predvođena nadbiskupom Desmondom Tutuom,
bila je pokušaj pomirenja nakon aparthejda,
prikupljanjem svjedočenja žrtava o zločinima koji su se dogodili
i davanjem oprosta počiniteljima
koji bi se javili i rekli istinu.
Otprilike 40 % Južnoafrikanaca gledalo je
svjedočenja prvih žrtava,
uključujući ženu imena Nomonde.
Dugo sam znala
da je državna tajna policija ubila mog muža.
Zaista sam to htjela reći javno.
Godine 1985.
Nomondin muž Fort Calata
s još trojicom aktivista protiv aparthejda,
bio je pretučen, izboden
i ostavljen u spaljenom automobilu.
Nitko nikad nije odgovarao.
Nadbiskup Desmond Tutu
nazvao je njezin vapaj „zvukom koji definira TRC“.
Nisam to mogla podnijeti.
Nikad nisam
imala dovoljno vremena s mužem
u našem braku.
Bilo je prebrzo i prekratko.
Svaki dan čini mi se kao da je bilo jučer.
Predstavljala je
svaku drugu ženu
koja nije imala trenutak katarze.
Nekoliko mjeseci poslije TRC je kontaktirao Nomonde.
Netko se javio.
Javio se Eric Taylor.
Preuzeo je punu odgovornost
za ubojstvo Forda Calate.
Nomonde je gledala kako Eric Taylor svjedoči.
Udario sam g. Calatu s leđa
teškim željeznim predmetom
i zapalio sam oba tijela.
Naređeno mu je da počini ubojstva,
ali nije htio reći tko je to naredio.
Pitao me hoću li mu oprostiti.
U svom srcu imam mjesta za oprost,
ali kako da ti oprostim,
kad i dalje lažeš?
TRC je odbio zahtjev za amnestiju Erica Taylora,
ali nikad mu nije suđeno za ubojstva.
Kad budeš rekao istinu
pred svima
i kad budeš kažnjen za ubojstvo mog muža,
onda ću razmisliti o oprostu.
Neću ići tako daleko i reći
da svaka osoba treba oproštenje da bi se mogla oporaviti.
Netko se više oporavi od osvetoljubivosti,
a netko od izbjegavanja i zatomljivanja
što dalje od sjećanja i svakodnevnog života.
Sama istina bit će naše ozdravljenje.
Tko god trči uokolo
oduzimajući nam tu istinu,
nastavlja traumu u našem životu.
Dio onoga što nam pomaže da prođemo kroz traumu
jest formiranje suvisle priče.
Poput priče o događaju
koja opisuje svijet u kojem možemo živjeti.
Kad smo počeli razgovarati o priči, objasnio sam to Donu,
a oni su je objasnili meni iz svoga gledišta.
Tad sam znao da je istinita.
To nije uvijek univerzalna priča.
Katkad u njoj ima rupa
i napetosti, ali dovoljno je istinita da vam može pomoći.
SLOBODNA JUŽNA AFRIKA
Kao društva, priče koje si pričamo o tome komu je učinjena nepravda
i što treba ispraviti, stalno se mijenjaju.
Posljednjih nekoliko godina
seksualno uznemiravanje žena prepoznato je
kao sveprisutan i ozbiljan problem.
Ubojstvo Georgea Floyda u ljeto 2020.
te masovni prosvjedi i razgovori koje je potaknulo,
uvjerilo je milijune Amerikanaca
da je rasna diskriminacija velik problem u njihovoj zemlji.
Ljudi bi ovo mogli nazvati dobom isprika,
no u New York Timesu je 2020. zabilježen otprilike
isti broj isprika kao 2010.
Prava je promjena bila ono zbog čega su se ljudi ispričavali,
uključujući i ono što donedavno nisu smatrali pogrešnim.
Tada to nisam smatrao rasističkom činom,
ali sad znamo da je to bilo neprihvatljivo i rasistički.
Razmišljam o tome kako sam ležerno govorila
o ljudima, rodnom identitetu i seksualnoj orijentaciji,
i pitam se tko je to bio.
Sad vidim da smo mogli i trebali djelovati ranije
i brže te smanjiti zaustavljanje.
Žao mi je što nismo.
Postoji nada, kad se nosiš
sa zaista teškom kriznom situacijom,
kad ljude povrijedi nešto što si rekao ili učinio,
da postoji način da to popraviš
i gdje klijent ili čak i vi sami nešto naučite.
Javne isprike mogu biti izvedba,
ali su i mjera naših vrijednosti
i mogu pomoći da se te vrijednosti šire.
Sedamnaest godina nakon što su se Timberlake
i Janet Jackson ispričali Americi
Justin Timberlake ispričao se Janet Jackson
za iskorištavanje sustava
koji odobrava mizoginiju i rasizam.
Za isprike može trebati vremena.
Vjerojatno se trebate ispričati za nešto što ne želite,
jer to nije tako jednostavno.
Htjela bih ohrabriti ljude da to smatraju radnjom
koja omogućuje preuzimanje kontrole nad životom.
To je zapravo prilično hrabro.
Razlog zbog kojeg sam se ispričao bila je povezanost
i spoznaja da je biće koje voli,
sanja i želi velike stvari kao i ja.
Dovoljno je toga da se ispričam.
Žao mi je zbog onoga što sam učinio.
Žao mi je zbog posljedica na tvoju obitelj.
Odmah sam prihvatio jer sam to htio.
Bio sam spreman i voljan.
Na taj dan gledam kao na dar i kletvu,
jer sam taj susret mogao imati s nekim drugim
i ne bi se ovako odigralo. To mi je pomoglo u sazrijevanju.
On je sad moj brat.
Ta je situacija spojila dvojicu stranaca.
Zakon!
Prijevod titlova: Tomislav Šimunić