Vuonna 2004 Carolina Panthers pelasi New England Patriotsia vastaan.
Sitä pidetään yhtenä parhaista Super Bowl -peleistä,
mutta se jäi historiaan toisesta syystä.
Monet, jotka katsoivat peliä, näkivät jotain odottamatonta.
Esityksen aikana laulaja Janet Jackson paljasti hieman liikaa.
Vahinko, suunniteltu temppu tai vaatevika, oli mikä oli.
Viacom, joka omistaa CBS:n, joutuu maksamaan 550 000 dollaria.
Janet Jackson pyysi anteeksi seuraavana päivänä.
Olen todella pahoillani,
jos loukkasin jotakuta. Se ei ollut tahallista.
Mutta media ei saanut tarpeekseen.
"Justin Timberlaken ystävä" kertoi tabloideille anonyymisti,
että Janet valehteli Justinille ja käytti tätä hyväkseen uransa vuoksi.
Se oli vain yksi Janet Jacksonia kohtaan esitetyistä syytöksistä.
SELLAINEN JANET JACKSON ON
Seuraavalla viikolla, kun Justin pyysi anteeksi,
hän aloitti vitsailemalla.
Tiedän, että tämä on ollut rankka viikko kaikille.
Hän hädin tuskin pidätteli hymyään.
Tapahtunut oli tahatonta.
Se oli harmillista. Olen pahoillani, jos se loukkasi teitä.
Se ei olisi enää kelvollinen anteeksipyyntö.
Tämä on anteeksipyyntöjen aikakausi. Uutisia ei voi lukea -
törmäämättä uuteen julkiseen anteeksipyyntöön.
Poliitikot, julkkikset -
ja jopa valtiot pyytävät anteeksi menneitä rikoksia.
Monet ihmiset ovat huolissaan siitä,
että koska anteeksipyyntöjä tehdään niin paljon,
ne eivät ole yhtä tehokkaita.
Se on normatiivista laimentumista.
Mitä enemmän anteeksi pyydetään, sen enemmän sitä odotamme.
Mutta anteeksiantohalumme vähenee.
Kun ihmiset kehittyvät ja näkevät näitä anteeksipyyntöjä, he toivovat lisää.
He haluavat nähdä, että se tulee suoraan sydämestä.
Millainen anteeksipyyntö on hyvä, ja millaista valtaa sellaisella on?
Olen todella pahoillani.
Hänellä on varmasti hyvä selitys myöhästymiselleen.
Hän pyytää anteeksi. -Anteeksipyyntö!
Tulimme tarjoamaan anteeksipyynnön maamme puolesta.
Minun on otettava vastuu kaikista toimistani.
En tullut pyytämään anteeksi.
En muuta mieltäni. En aio pyytää anteeksi.
Tämä on tilaisuus jättää menneisyys taakse.
ANTEEKSIPYYNNÖT
"Anna anteeksi, sillä olen tehnyt syntiä."
Tuhansia vuosia englanninkielisessä maailmassa -
nämä olivat tietääksemme ainoita anteeksipyyntöjä.
Pyysimme anteeksi korkeimmilta voimilta.
Tutkija analysoi kaikki muinaisenglanninkieliset tekstit,
muttei löytänyt yhtään anteeksipyyntöä.
Mutta sitten 1590-luvulla Shakespeare kirjoitti nämä sanat:
"Herrani, anteeksipyynnölle ei ole tarvetta.
Anon armoa teidän korkeudeltanne."
Anteeksipyyntöä käytettiin ensimmäistä kertaa nykymerkityksessä.
Se oli uusi rituaali, jossa sisäinen katumuksemme tuotiin julki.
Anteeksipyytäminen on vaikeaa, varsinkin aidosti ja merkityksellisesti.
Mutta yleensä siihen liittyy tiettyjä avaintekijöitä.
Numero 1: Ilmaistaan katumusta.
Se on käsityksemme anteeksipyynnöstä.
"Olen pahoillani. Pyydän anteeksi." Ja muuta sellaista.
Numero kaksi.
Uhrin kärsimyksen tunnustaminen -
tekojemme johdosta. Se osoittaa validoimista ja ymmärrystä.
On myös tärkeää ottaa vastuuta.
Uhrille on psykologisesti tärkeää kuulla se.
Käytöksen selittäminen voi auttaa.
Asiassa päästään eteenpäin… -…kun tarjotaan hyvitystä tai muutosta.
Ja lopuksi pyydetään anteeksiantoa.
Karinan tutkimuksen mukaan ihmiset sisällyttävät neljä tai viisi näistä -
arkisiin anteeksipyyntöihinsä, mutta todellisuudessa niitä on vain kaksi.
Se on kamppailua kahden halun välillä. Sitä haluaa toimia oikein,
sitä haluaa korjata suhteen ja tehdä toisen olon paremmaksi.
Samalla haluaa suojella identiteettiään hyvänä ihmisenä,
ei vain toisen silmissä, vaan myös omissa. Se voi olla epämukavaa.
Julkiset anteeksipyynnöt voivat olla sitäkin vaikeampia.
Miljoonien yleisöön on vaikeaa tehdä vaikutus.
Monia asioita on otettava huomioon, kun anteeksipyyntöä harkitaan.
Yksi tärkeimmistä on itselle merkittävin yleisö.
Matthew Hiltzik on kriisipäällikkö, jolla on paljon tähtiasiakkaita.
Se on kukoistava yritys.
Vastaan tähän. Minun on vastattava puheluun.
Hoidan tämän ja palaan sitten.
Saisinko pienen tauon? Anteeksi. Minä…
Pahoittelen näitä taukoja. Tässä ei mene kauaa.
Minulla on tavallista kiireisempää. Tämä on tällaista.
Pyydän anteeksi etukäteen.
Nykyään näemme paljon vähemmän isoja pahoitteluhaastatteluja,
joissa julkkis istuu sohvalla.
Istun tässä tunnustamassa sen ja pahoittelemassa sitä.
Haluan pyytää anteeksi.
Olen pahoillani. En ansaitse enkä odota anteeksiantoanne.
Julkkikset eivät ota haastattelun tuomia riskejä.
Heillä on mahdollisuus puhua yleisölleen suoraan,
toisin kuin koskaan ennen.
Nämä suoraan kameraan puhutut videot ovat hyvin erilaisia esityksiä.
Pyydän anteeksi niiltä, jotka loukkaantuivat.
Anteeksi, että satutin teitä. -Pyydän anteeksi.
Tai henkilökohtaiset lausunnot, jotka on kirjoitettu muistiinpanosovellukseen,
minkä jälkeen ne jaetaan somessa kuvankaappauksessa.
Toisaalta se on hienoa, koska se on helpompaa.
Henkilö voi sanoa sanottavansa haluamallaan tavalla.
Vaikka se tuo enemmän hallintaa, harvat onnistuvat täyttämään näitä kaikkia.
Suurin ihmisten tekemä anteeksipyyntövirhe on lisätä pieniä puolustuksia sekaan.
Ne auttavat heitä pelastamaan maineensa ja imagonsa.
Katumuksen ilmaisuja, jotka eivät kuulosta katuvilta.
Olen todella pahoillani. Olen koomikko.
HIEMAN PUOLUSTELEVA
Ylitin rajan. Siirsin rajaa.
SILMIEN PYÖRITTELYÄ
Joskus ne kuulostavat liian katuvilta.
Olen tosi pahoillani.
KAUNEUSBLOGGAAJA
Toivottavasti jonain päivänä…
PALJON KYYNELIÄ
…tajuatte, millainen olen oikeasti.
KESKITTYY ITSEENSÄ
Laura Lee pyysi myöhemmin omaa anteeksipyyntöään anteeksi.
Tuossa videossa vaikutan uhrilta.
En ole uhri millään tavalla tässä tilanteessa.
On myös taipumusta suunnata syyllisyys muualle,
kuten se, että väittää itse reaktion olevan ongelma.
En halunnut kaiken sen matkaa koskevan huutamisen -
vievän huomiota todellisilta ongelmilta, joista texasilaiset mielestäni välittävät.
Tai "minä"-lausuntojen välttely.
Olen pahoillani, että häntä kohdeltiin sillä tavalla.
Jos muistellaan Ja Rulea,
joka oli tuottamassa kamalaa Fyre-festivaalia,
hän oli epätarkka.
OLEN SYYTÖN, MUTTA ANTEEKSI
Ihminen voi pitää pintansa sanoen: "Seison tekojeni takana.
En suostu pyytämään anteeksi."
Se lisää valtaa ja itsetuntoa,
koska ihmisistä tuntuu, että he ottavat tilanteen takaisin haltuunsa.
Se on luonnollinen reaktio, varsinkin epäselvissä tilanteissa.
Usein me kaikki tunnemme edes hieman olevamme uhreja.
Meistä kaikista tuntuu, että toisen pitäisi pyytää meiltä anteeksi.
Siksi jotkut asiantuntijat sanovat, ettei hyvä anteeksipyyntö ole esitys,
vaan se on keskustelu.
Olen Donnell Penny New Yorkin Brooklynista,
Lafayette Gardensista tästä läheltä.
Kesällä 2011 Donnell vietti tavallista päivää,
kunnes hänen veljensä ryntäsi huoneeseen.
Silmä oli turvonnut ja nenästä vuoti verta.
Hän näytti pahalta. Kysyin, mitä tapahtui.
Hänen kimppuunsa oli käyty bussipysäkillä.
Siinä kadunkulmassa on ollut aina huonoa energiaa,
koska se kulma jakaa kahden kilpailevan jengin reviirit.
Donnellin veli oli hiljainen lapsi, lukutoukka.
Halusin mennä ulos näyttämään, kuka olen, kenen veli hän on, ja selvittämään asian.
Kun Donnell ja hänen veljensä palasivat, ympärille kerääntyi väkeä.
Bussipysäkillä he puhuivat tyypille, jonka uskoivat olleen mukana asiassa.
He alkoivat muodostaa kehää.
He kysyivät minulta, miksi tein jotain heidän kaverilleen -
aiemmin sinä päivänä.
Sanoin: "En tiedä, mistä puhut. Minä en tehnyt mitään."
He sanoivat, että minä tein sen.
Aloin ärsyyntyä.
Brandon veti veitsen esiin,
viilsi Donnellin veljeä kasvoihin ja pakeni.
Minä raivostuin.
He jahtasivat Brandonia herkkukauppaan.
Aloimme tapella.
Yksi kanssamme olleista herroista otti veitsen tiskiltä ja puukotti häntä.
Se melkein puhkaisi keuhkoni. Sain 160 niittiä.
Donnell ja Brandon pidätettiin. Vuosien vankituomio uhkasi heitä.
Nimeni on Danielle Sered. Olen Common Justicen johtaja.
Piirisyyttäjä ja oikeusistuin suostuvat siihen,
että kunhan joku osallistuu Common Justiceen täysin,
rikossyytteet voidaan perua prosessin päätteeksi.
Pyrimme restoratiiviseen oikeuteen vankilan sijaan.
"Restoratiivinen oikeus" -termistä tuli tunnettu USA:ssa 70-luvulla,
vaikka se pohjautuu paljon vanhempiin perinteisiin.
Kehä on koko jutun ydinidea.
Siihen kuuluu vahingonaiheuttaja,
rikoksen uhri ja heidän tukihenkilönsä, heidän rakkaansa.
Yksi oli äitini ja toinen tätini.
Tulin kehään äitini ja tyttöystäväni kanssa.
Mukana on fasilitaattori.
Prosessissa käydään läpi monta anteeksipyynnön vaihetta,
mutta anteeksipyyntöä ei vaadita.
Ryhmä aloittaa selityksestä.
Meidän piti yhdistää tarinan palaset ymmärtääksemme, miksi reagoimme niin.
Vastapuoli ei tiennyt kaikkia osia.
Ennen kuin viilsin Pennyn veljeä, joku näytti aseensa.
Ase.
Donnell ei tiennyt, että joku ryhmästä otti aseen esiin.
Koin heureka-hetken. "Tietysti löit veitsellä!"
Vihani siirtyi. Se siirtyi takanani olevaan tyyppiin -
ja itseeni, kun pidin sellaisia ympärilläni.
Aloin suoltaa sanoja.
Sanoin "anteeksi" yhä uudestaan.
Menin ulos suojellakseni veljeäni, mutta oikeasti satutin veljeä.
Olen pahoillani siitä.
Anteeksipyyntö tarjottiinkin vapaaehtoisesti.
Muistan kuinka aito Pennyn anteeksipyyntö oli.
Se tuntui luontaiselta. Minäkin pyysin anteeksi.
Tuntui kuin olisimme tunteneet toisemme vuosia.
Monella tavalla traumassa on kyse voimattomuudesta.
Trauman vastakohta ei siis ole auttaminen. Voima on trauman vastakohta.
Niin korjaamista lähestytään.
Kehä keskustelee yhdessä teoista, jotka voisivat korjata asian.
He tekevät sitovan sopimuksen, joka näytetään oikeusistuimelle.
Minun piti kirjoittaa kirje pojalleni. Minun piti selittää tapahtunut -
ja samalla elämänopetus, jonka halusin opettaa hänelle.
Donnell ja Brandon palasivat rikospaikalle yhdessä.
Palasimme bussipysäkille aikaisin aamulla, kun paikalla ei ollut muita.
Kukkien ja nallekarhun kera.
Me myös päästimme ilmapalloja ilmaan.
Muistomerkin tavoin.
Kun naapurustossa näkee muistomerkin, sitä ajattelee:
"Tämä henkilö siirtyi parempaan paikkaan, mutta jotain pahaa tapahtui."
Myös valtiot ovat ottaneet tämän mallin käyttöön.
Etelä-Afrikan totuus- ja sovintokomissio, eli TRC, on kaikkein tunnetuin esimerkki.
Arkkipiispa Desmond Tutun johtama komissio -
auttoi apartheidin paranemisprosessissa -
keräämällä uhrien lausuntoja tapahtuneista rikoksista -
ja antamalla armahduksia syyllisille, jotka kertoivat koko totuuden julkisesti.
Noin 40 % eteläafrikkalaisista katsoi, kun ensimmäiset uhrit todistivat.
Yksi heistä oli Nomonde-niminen nainen.
Tiesin pitkään,
että poliisit tappoivat aviomieheni.
Halusin sanoa sen julkisesti.
Vuonna 1985 Nomonden aviomies, Fort Calata,
ja kolme muuta apartheidia vastustanutta aktivistia -
hakattiin, puukotettiin ja jätettiin poltettuun autoon.
Ketään ei tuomittu teosta.
Arkkipiispa Desmond Tutu -
kutsui Nomonden itkua "TRC:tä määrittäväksi ääneksi".
En kestänyt sitä.
En saanut viettää tarpeeksi aikaa aviomieheni kanssa -
avioliitossa.
Se oli liian nopea ja lyhyt liitto.
Joka päivä tuntuu kuin se olisi tapahtunut vasta eilen.
Nomonde edusti -
jokaista naista,
jotka eivät saaneet sellaista katarttista hetkeä.
Pari kuukautta myöhemmin TRC otti yhteyttä Nomondeen.
Joku oli astunut esiin.
Eric Taylor -niminen henkilö -
otti täyden vastuun Fort Calatan tappamisesta.
Nomonde katsoi, kun Eric Taylor tunnusti tekonsa.
Löin herra Calataa takaapäin raskaalla rautaesineellä.
Sytytin molemmat ruumiit tuleen.
Hänet oli määrätty tekemään murhat, mutta hän ei paljastanut määrääjää.
Hän kysyi, annanko hänelle anteeksi.
Sydämeeni mahtuu anteeksiantoa,
mutta miten voin antaa anteeksi henkilölle,
joka valehtelee yhä?
TRC kieltäytyi antamasta Eric Taylorille armahdusta,
mutta häntä ei koskaan syytetty.
Kun astut esiin ja kerrot totuuden kaikkien edessä -
ja saat rangaistuksen mieheni tappamisesta,
silloin voin harkita anteeksiantoa.
En sanoisi ihan niinkään,
että jokainen ihminen tarvitsee anteeksiantoa parantuakseen.
Jotkut paranevat paremmin kostonhimon avulla,
kun taas toiset paranevat välttelemällä asiaa ja työntämällä sen -
mahdollisimman syvälle muistoihinsa ja kauas arjestaan.
Totuus parantaa meidät.
Se, joka kulkee vapaana ja evää meiltä sen totuuden,
kasvattaa elämämme traumaa.
Yhtenäisen narratiivin muodostaminen auttaa meitä selviämään traumasta.
Se on kuin tapahtunutta koskeva tarina, joka kuvailee maailmaa, jossa voimme elää.
Kun aloimme puhua tarinasta, selitin sen Donille -
ja vastapuoli selitti sen minulle omasta näkökulmastaan.
Silloin tiesin sen olevan aitoa.
Se ei ole aina universaali narratiivi.
Joskus siinä on yhä aukkoja -
ja jännitteitä, mutta se on tarpeeksi rehellinen.
VAPAA ETELÄ-AFRIKKA
Yhteiskuntina tarinat, joita kerromme vääryyksistä -
ja korjattavista asioista, muuttuvat jatkuvasti.
Parin viime vuoden aikana -
naisten seksuaalisesta häirinnästä on tullut laajasti tunnustettu -
kokonaisvaltainen ja vakava ongelma.
Kun poliisi tappoi George Floydin kesällä 2020,
maailmanlaajuiset protestit ja keskustelut -
vakuuttivat miljoonat amerikkalaiset siitä,
että rotusyrjintä oli suuri ongelma heidän maassaan.
Tätä kutsutaan anteeksipyynnön aikakaudeksi,
mutta vuonna 2020 anteeksipyyntöjen määrä oli suunnilleen sama -
The New York Timesissa kuin vuonna 2010.
Todellinen muutos koski asioita, joita ihmiset pyysivät anteeksi.
Mukana oli asioita, joita ei pidetty väärinä jonkin aikaa sitten.
En silloin pitänyt tekoani rasistisena,
mutta nyt tajuamme asian. Sitä ei voi hyväksyä. Se oli rasismia.
Kun nyt mietin tapoja, joilla olen puhunut -
ihmisistä ja seksuaalisesta suuntautumisesta,
mietin, kuka se edes oli.
Nyt tajuan, että meidän olisi pitänyt toimia aiemmin -
ja nopeammin pysäytysten lopettamiseksi.
Olen pahoillani, ettemme tehneet niin.
Toiveena on, että kun kyseessä on -
todella syvälle juurtunut kriisitilanne,
jossa jotkut ovat loukkaantuneet toisen toimista,
voimme löytää keinon,
jonka avulla asiakas oppii jotain uutta ja jopa minä opin jotain.
Julkiset anteeksipyynnöt voivat olla esitystä,
mutta ne myös mittaavat arvojamme.
Ne voivat auttaa arvoja leviämään.
17 vuotta sen jälkeen, kun Timberlake ja Jackson pyysivät Amerikalta anteeksi,
Justin Timberlake pyysi anteeksi Janet Jacksonilta,
sillä hän hyötyi järjestelmästä, joka suvaitsee naisvihaa ja rasismia.
Anteeksipyynnöissä voi kestää.
Ehkä sinun pitäisi pyytää anteeksi, muttet ole valmis,
koska anteeksipyyntö ei ole rutiinitoimenpide.
Haluaisin rohkaista ihmisiä pitämään sitä tekona,
jonka avulla kohtaloaan voi hallita.
Se on melko rohkea teko.
Halusin pyytää anteeksi yhteyden takia.
Tajusin, että hän oli ihminen, joka rakasti, unelmoi ja halusi suuria asioita.
Samaistuin tarpeeksi pyytääkseni anteeksi. "Olen pahoillani teoistani -
ja niiden seurauksista perheellesi."
Hyväksyin anteeksipyynnön heti, koska halusin tätä ja olin valmis siihen.
Pidän sitä päivää lahjana ja kirouksena,
koska olisin voinut kokea sen kohtaamisen toisen kanssa.
Se ei olisi päättynyt näin. Se auttoi minua aikuistumaan.
Hän on nyt veljeni. Se tilanne toi kaksi muukalaista yhteen.
Se on siistiä.
Tekstitys: Jerry Savolainen