V roce 2004 hráli Carolina Panthers proti New England Patriots.
Tento zápas je považován za jeden z nejlepších v Super Bowlu,
ale do historie se zapsal z jiného důvodu.
Mnozí, kteří zápas sledovali na CBS, viděli v poločasové show něco nečekaného.
Zpěvačka Janet Jacksonová se příliš odhalila.
Nehoda nebo plánovaný kousek či problém v šatníku. Ať to bylo cokoli…
Viacom, který vlastní CBS,
bude muset zaplatit 550 000 dolarů.
Druhý den se Janet Jacksonová omluvila.
Moc se omlouvám,
jestli to někoho urazilo. To nebyl můj záměr.
Ale média se toho nemohla nabažit.
„Přítel“ Justina Timberlakea
anonymně řekl bulváru,
že mu lhala a využila ho,
aby si udržela kariéru.
Bylo to součástí kritiky, která vinila Janet Jacksonovou.
JANET JACKSONOVÁ JE TAKOVÁ
A další týden, když se Justin omluvil,
začal vtipem.
Vím, že to byl pro všechny náročný týden a…
A sotva ovládl svůj úšklebek.
To, co se stalo, bylo neúmyslné,
politováníhodné a omlouvám se, jestli jsem vás urazil.
To by dnes jako omluva neprošlo.
Žijeme v éře omluv.
Nemůžeme číst zprávy,
aniž bychom se dočetli o nějaké nové omluvě.
Od politiků,
celebrit
a dokonce i vlád, které se omlouvají za minulé zločiny.
Myslím, že lidi možná znepokojuje,
že když je těch omluv tolik,
mohou být méně efektivní.
Říká se tomu normativní zeslabení.
Čím víc se lidé omlouvají,
tím víc očekáváme omluvu,
ale jsme méně ochotní odpustit.
Jak jsou lidé znalejší
a vidí víc takových omluv, chtějí něco víc.
Nějaké znamení, že omluva vychází ze srdce.
Takže co je dobrá omluva
a jakou má doopravdy moc?
Strašně mě to mrzí.
Jistě bude mít dobré vysvětlení, proč se tak opozdil.
- Pak se omluví. - Omluvu!
Dnes jsme se sešli, abychom nabídli omluvu našeho národa.
Musím přijmout plnou odpovědnost za své činy.
Nepřišel jsem se omluvit.
Nezměním názor a nebudu se omlouvat.
Tohle je příležitost
nechat minulost za sebou.
OMLUVY
„Odpusť mi, Bože, zhřešil jsem.“
Po tisíce let v anglicky mluvícím světě
existovaly, pokud víme, jen tyto omluvy.
Omluvy vyšší moci.
Jeden vědec analyzoval všechny zachovalé texty ve staré angličtině
a nenašel žádný skutečný případ omluvy.
Ale po roce 1590
napsal Shakespeare tato slova:
„Můj pane, taková omluva není třeba.
Prosím tvou milost, aby mi odpustila.“
Bylo to první známé použití „omluvy“ v moderním slova smyslu
a zcela nového rituálu,
kdy se kajeme před někým jiným.
Omlouvat se je těžké
a je těžké se omluvit upřímně a smysluplně.
Existuje však pár klíčových prvků.
Nejdřív vyslovení lítosti.
To nás napadne, když přemýšlíme o omluvě.
„Promiň. Omlouvám se. Cítím se hrozně.“ Taková prohlášení.
Číslo dvě.
Uznání újmy a utrpení, které oběť zažila v důsledku našich činů.
Pak má pocit ocenění a pochopení.
Také byste měli převzít odpovědnost.
Z psychologického hlediska je důležité, aby to oběť slyšela.
Nabídnout vysvětlení vašeho chování může pomoci.
Pak se posunout dál…
Nabídka nápravy nebo závazek ke změně.
A nakonec žádost o odpuštění.
Podle Karininých výzkumů lidé tvrdí,
že při každodenních omluvách používají čtyři nebo pět těchto prvků.
Ve skutečnosti to bývají jen dva.
Bojujete s tím, že se chcete zachovat správně,
napravit vztah a toho druhého potěšit,
ale také chránit své sebepojetí dobrého člověka,
nejen před tím druhým, ale i před sebou samým.
To může být nepříjemné.
A veřejné omluvy mohou být ještě složitější.
Je těžké uspokojit miliony lidí.
Do rozhodování, zda se omluvit, vstupuje mnoho faktorů.
Jedním z nejdůležitějších je publikum, na kterém vám záleží.
Matthew Hiltzik je krizový manažer
se spoustou hvězdných klientů.
Je to prosperující podnikání.
Odpovím. Jen si musím zavolat.
Udělám to a hned se vrátím.
Můžu na chvilku pauzu? Omlouvám se. Musím se…
Omlouvám se za ty pauzy. Bude to chvilka.
Dnes je rušněji, než jsem čekal. Někdy to tak je.
Předem se omlouvám.
Viděli jste výrazné snížení účinku rozhovoru,
když máte na gauči celebritu.
Dnes tu sedím, abych to uznal a omluvil se za to.
Chci se omluvit.
Omlouvám se a nezasloužím si a nečekám vaše odpuštění.
Nechtějí, aby rozhovor vedl někdo jiný.
Mají možnost mluvit přímo se svým publikem
jako nikdy dříve.
Což je jiný druh vystoupení na videu přímo na kameru.
Omlouvám se všem, koho to urazilo.
Omlouvám se všem, kterým jsem ublížila.
Omlouvám se.
Nebo prohlášení, která vyzní osobněji napsaná v iPhone Notes,
vyfocená a zveřejněná na sociálních sítích.
Na jednu stranu je to skvělé, protože je to mnohem snazší.
Můžete sdělit, co chcete, a přesně tak, jak chcete.
Avšak i s tímto nástrojem
hodně lidí stále bojuje s tím, aby to udělali správně.
Největší chybou, kterou lidé při omluvách dělají, je, že do ní vkládají
malé obranné prvky,
které jim pomáhají zachovat tvář a chránit sebepojetí.
Projevy lítosti, které nezní moc lítostivě.
Upřímně se omlouvám. Jsem komička.
TROCHU DEFENZIVNÍ
Překročila jsem hranici. Posunula jsem ji.
PROTÁČENÍ OČÍ
Nebo znějí příliš lítostivě.
Je mi to líto.
BEAUTY BLOGERKA
Doufám, že jednoho dne…
HODNĚ SLZ
…uvidíte, jaká opravdu jsem.
ZAMĚŘENÍ NA SEBE
Laura Leeová se později za svou omluvu omluvila.
Na tom videu jsem působila spíš jako oběť.
V této situaci nejsem oběť v žádném případě, formě ani stylu.
Objevují se též sklony uhýbat vině,
třeba naznačováním, že skutečný problém je reakce.
Nechtěl jsem, aby ten povyk a křik ohledně té cesty,
odvrátil pozornost od skutečných problémů, na kterých, myslím, Texasanům záleží.
Nebo se vyhýbat vyjadřování v první osobě.
Mrzí mě, že se s ní takto zacházelo.
Nebo třeba Ja Rule,
spolutvůrce katastrofálního Fyre festivalu,
by se mohl vyjadřovat jasněji.
NENÍ TO MOJE VINA, ALE MRZÍ MĚ TO
Ohradíte se a řeknete: „Stojím si za svými činy.
Odmítám se za to omlouvat.“
Dodává to energii a sebevědomí,
protože lidé mají pocit, že mají situaci opět pod kontrolou.
A to je přirozený impuls,
zvlášť když situace není moc jasná.
Často se všichni cítíme trochu jako oběť.
A všichni máme pocit, že my jsme ti,
kteří si zaslouží omluvu od toho druhého.
Proto někteří odborníci říkají,
že dobrá omluva by neměla být vystoupení,
ale konverzace.
Jmenuju se Donnell Penny. Jsem z Brooklynu v New Yorku.
Lafayette Gardens, kousek odsud.
V létě roku 2011 to u Donnella vypadalo na běžný den,
dokud do pokoje nevtrhl jeho bratr.
Má oteklé oko, krvácí z nosu.
Vypadá hrozně. Ptám se, co se stalo.
A on mi řekl, že ho napadli na autobusovém nádraží.
V tom rohu byla vždycky nějaká špatná energie,
protože tím rohem končí čtvrť, ve které soupeří dva gangy.
Donnellův bratr byl tichý kluk, knihomol.
Takže já na to: „Pusťte mě na ně, ať vidí, co jsem zač,
čí to byl bratr, a vyřešíme to.“
Když se Donnell a jeho bratr vrátili na místo činu, přitáhli dav.
Na té zastávce konfrontovali toho kluka, který do toho byl podle nich zapletený.
Začali tvořit kruh
a ptali se mě,
proč jsem předtím v autobuse napadl jejich kamaráda.
A já jim řekl:
„Nevím, o čem to mluvíte. Já to nebyl.“
A oni opakovali, že jsem to byl já.
Rozrušilo mě to.
A pak Brandon vytáhl nůž,
sekl Donnellova bratra do obličeje a utekl.
Já automaticky vidím rudě.
Brandona dohnali v lahůdkách.
Začali jsme se rvát.
Jeden z pánů, který tam byl s námi,
popadl z pultu nůž a pobodal ho.
Málem mi propíchl plíce. Měl jsem 160 stehů.
Donnell i Brandon byli zatčeni a hrozilo jim mnoho let ve vězení.
Jmenuju se Danielle Seredová.
Jsem výkonná ředitelka Common Justice.
Státní zástupce a soud se dohodnou,
že pokud se někdo plně účastní našeho programu,
jsou na konci procesu ochotni
stáhnout obvinění ze spáchání zločinu.
Jádrem naší práce je alternativa vězení na základě restorativní justice.
Pojem restorativní justice
se ve Spojených státech stal populárním v 70. letech,
i když vychází z mnohem starších tradic.
Hlavní myšlenkou je kruh.
Patří sem osoba odpovědná za újmu,
zraněná osoba,
lidé, kteří je podporují, jejich blízcí.
Jedna z nich byla moje matka a druhá teta.
Přišel jsem do kruhu s matkou a přítelkyní.
A prostředník.
Tento proces prochází mnoha kroky omluvy,
ale omlouvání není nutné.
Začíná se vysvětlením.
Museli jsme ten příběh propojit,
abychom pochopili své reakce.
A bylo tam něco, o čem nevěděli.
Než jsem pořezal Pennyho bratra,
někdo vytáhl zbraň.
Zbraň.
Donnell netušil, že někdo z jeho skupiny vytáhl zbraň.
A mně se rozsvítilo: „Jistě, že jsi vytáhl nůž.“
Můj vztek se změnil.
Přesunul se na toho, kdo byl vzadu za mnou,
a na mě, že jsem kolem sebe měl takové lidi.
V tu chvíli se to ze mě začalo valit
a pořád dokola jsem říkal: „Omlouvám se.“
Šel jsem tam, abych ochránil svého bratra,
a zranil jiného bratra.
A mrzí mě, že jsem ho zranil.
Ta omluva, která nebyla nutná, přišla.
Pamatuju si, že Pennyho omluva zněla upřímně.
Naprosto přirozeně.
Taky jsem se omluvil
a měl jsem pocit, že se známe roky.
V mnoha ohledech…
se trauma promění v bezmocnost,
což znamená, že opak traumatu není pomoc.
Opakem traumatu je moc.
A tak přistupují k nápravě.
Kruh společně přemýšlí nad seznamem kroků,
které by vše napravily,
a vytvoří závaznou dohodu, kterou uvidí soudy.
Řekli mi, abych napsal dopis svému synovi
o tom, co se stalo,
a jaké si z toho má odnést ponaučení.
Donnell a Brandon se také vrátili na místo činu.
Šli jsme na tu zastávku,
velmi brzy ráno, když tam nikdo nebyl.
S květinami a plyšovým medvědem.
A s balónky, které jsme vypustili do vzduchu.
Jako památník.
Když vidíte ve své čtvrti památník, řeknete si:
„Ten člověk se posunul na lepší místo, ale to špatné se stalo.“
Modely restorativní justice přijaly i vlády.
Komise pravdy a smíření v Jižní Africe,
neboli KPS, je nejznámějším příkladem.
V čele s arcibiskupem Desmondem Tutuem
se snažila o uzdravení po apartheidu
shromážděním výpovědí obětí o zločinech, ke kterým došlo,
a udělením amnestie pachatelům,
kteří přišli a řekli celou pravdu.
Přibližně 40 % Jihoafričanů se dívalo,
když vypovídaly první oběti,
včetně ženy jménem Nomonde.
Už dlouho jsem věděla…
VDOVA PO FORTU CALATOVI
…že mého manžela zabila státní policie.
Chtěla jsem to říct na veřejnosti.
V roce 1985 Nomondina manžela Forta Calatu
a tři další aktivisty proti apartheidu
zbili, pobodali
a nechali ve vypáleném autě.
Nikdo nebyl nikdy obviněn.
Arcibiskup Desmond Tutu
nazval její pláč „zvukem, který definuje KPS.“
Bylo to na mě moc.
Během manželství…
jsem neměla dost času
stráveného s manželem.
Bylo moc rychlé a krátké.
Každý den mám pocit, jako by se to stalo včera.
Zastupovala všechny ženy,
které neprožily katarzi.
O pár měsíců později kontaktovala Nomonde KPS.
Někdo se přihlásil.
Jménem Eric Taylor.
Přebírá plnou odpovědnost
za vraždu Forta Calaty.
Nomonde se dívala, když Eric Taylor vypovídal.
Udeřil jsem pana Calatu zezadu
tímhle těžkým železným předmětem
a zapálil jsem obě těla.
Nařídili mu spáchat ty vraždy,
ale odmítl říct, kdo.
Požádal mě, ať mu odpustím.
Mám v srdci místo pro odpuštění,
ale jak můžu odpustit někomu,
kdo pořád lže?
KPS odmítla žádost Erica Taylora o amnestii,
ale nikdy nebyl stíhán.
Až v den, kdy přijdeš a řekneš pravdu,
přede všemi,
a dostaneš trest za zabití mého manžela,
pak si promyslím odpuštění.
Nezajdu tak daleko, abych řekla,
že každý typ člověka vyžaduje odpuštění, aby mohl jít dál.
Některým lidem možná pomůže víc odplata,
jiným zase to, že se tomu budou prostě vyhýbat
a zastrčí to celé do nejzazšího koutku paměti
a co nejdál od každodenního života.
Uzdraví nás čistá pravda.
Ten, kdo krouží kolem
a tu pravdu nám upírá,
neustále živí naše životní trauma.
K překonání traumatu nám částečně pomáhá
vytvoření uceleného příběhu.
Jako příběh o tom, co se stalo,
který popisuje svět, ve kterém můžeme žít.
Když jsme začali mluvit o tom příběhu, já to vysvětlil Donovi
a oni mi to vysvětlili z jejich pohledu,
věděl jsem, že je to upřímné.
Ten příběh není vždy univerzální.
Někdy v něm zůstávají mezery a napětí,
ale je v něm dost pravdy, abychom to unesli.
SVOBODU JIŽNÍ AFRICE
V každé společnosti se vyprávějí příběhy o tom, komu se ukřivdilo
a co potřebuje napravit, a ty se neustále mění.
Jen za posledních pár let
se sexuální obtěžování žen začalo široce uznávat
jako všudypřítomný a závažný problém.
A zabití George Floyda policií
a celosvětové protesty a rozhovory, které to zažehlo,
přesvědčily miliony dalších Američanů,
že rasová diskriminace je v jejich zemi velký problém.
Lidé možná tvrdí, že žijeme ve věku omluv,
ale v roce 2020 informoval The New York Times
zhruba o stejném počtu omluv jako v roce 2010.
Skutečnou změnou bylo to, za co se lidé omlouvali,
včetně věcí, které ještě nedávno nevnímali jako špatné.
Tehdy jsem to nepovažoval za rasistický čin,
ale teď jsme chytřejší a bylo to nepřijatelné a ano, rasistické.
Když se ohlédnu za způsoby,
jak jsem mluvila o lidech, pohlaví a sexuální orientaci,
říkám si, kdo to byl.
Teď vidím, že jsme mohli jednat dřív
a způsob zadržení upravit dříve.
Omluvám se, že jsme tak neučinili.
Celkově doufám, že když se řeší
opravdu krizová situace s hlubokými kořeny,
kde lidem ublížilo něco, co někdo řekl nebo udělal,
že existuje způsob, jak z toho ven,
kdy se klient nebo i vy z toho poučí.
Veřejné omluvy jsou možná představení,
ale jsou také měřítkem našich hodnot
a mohou pomáhat tyto hodnoty šířit.
Sedmnáct let poté, co se Justin Timberlake
a Janet Jacksonová omluvili Americe,
se Justin Timberlake omluvil Janet Jacksonové za to,
že má prospěch ze systému,
který přehlíží misogynii a rasismus.
Omluva může chvíli trvat.
Je velká šance, že dlužíte nějakou, na kterou nejste připravení,
protože jsou víc než jen seznam, který si odškrtáte.
Ráda bych, aby lidé považovali omluvu za krok,
který vám umožní převzít vládu nad svým osudem.
Vyžaduje hodně odvahy.
K pocitu, že bych se měl omluvit, mě dohnalo spojení
a vědomí, že je to člověk, který miloval, snil a chtěl velké věci jako já.
To stačilo, abych řekl: „Omlouvám se.
Omlouvám se za to, co jsem způsobil.
Omlouvám se za to, co to způsobilo vaší rodině.“
Hned jsem to přijal, protože jsem na to čekal.
Byl jsem připravený a ochotný.
Na ten den se dívám jako na dar i prokletí,
protože se to mohlo stát s někým jiným
a nemuselo to dopadnout takhle.
A pomohlo mi to dospět.
A teď je můj bratr.
Ta situace spojila dva cizí lidi.
A to je hustý.
Překlad titulků: Zdenka Slezáková