În anul 1856
o savantă numită Eunice Foote
a realizat un experiment.
A umplut un tub cu aer obișnuit,
și altul, cu dioxid de carbon,
a pus termometre în ele și le-a lăsat la soare.
A observat că tubul cu dioxid de carbon
s-a încins mai tare și a rămas așa mai mult.
Și-a publicat rezultatele,
menționând că: „O atmosferă cu acel gaz
va crește temperatura atmosferei Pământului.”
Trei ani mai târziu, Edwin Drake a găsit petrol
în Pennsylvania de Vest.
La o sută de ani după primul puț,
industria petrolieră americană a sărbătorit centenarul.
L-au invitat pe fizicianul Edward Teller, unul dintre inventatorii bombei atomice,
să țină un discurs despre viitorul energiei.
„Va trebui să căutăm alți combustibili”, a spus el.
„Carbonul emis din arderea combustibililor fosili
provoacă un efect de seră.”
El credea că ar fi suficient
cât să topească calota glaciară și să scufunde New Yorkul.
În 1965, cercetătorii erau îndeajuns de încrezători
pentru a-l avertiza pe președintele american, Lyndon B. Johnson.
Un deceniu mai târziu, cercetătorii Exxon
făceau predicții sumbre.
În 1988, era știre de primă pagină.
De atunci
am continuat să pompăm dioxid de carbon în atmosferă
într-un ritm accelerat.
Economia mondială din prezent
e dependentă energetic de combustibilii fosili.
O treime se obține din petrol.
E teribil de ironic că substanțele
care ne-au ajutat să ne dezvoltăm atât
sunt acum substanțele care pun în pericol viitorul umanității.
Guvernele sunt de acord
că nu trebuie să permitem o încălzire globală mai mare de 1,5 grade.
Se pare că vom depăși acest prag în 2030.
De ce e așa de greu să închidem robinetul?
O putem face la timp?
Țările puternic industrializate au devenit dependente de petrol.
Acesta ne-a permis o libertate extinsă.
Resursele de petrol neprețuite din insulele exotice…
Bogăția lor alterează stilul de viață tradițional din Arabia.
Guvernul nigerian iubește petrolul mai mult decât viețile noastre.
Tot mai mult dioxid de carbon ne înconjoară.
Dacă omul continuă să exploateze mediul,
și Pământul poate deveni sterp.
PETROLUL
Povestea petrolului e povestea confruntărilor geopolitice,
evoluției tehnologice și competiției intense.
Povestea petrolului e povestea inegalității.
Povestea dominației.
M-am născut în Nigeria
cu vreo doi ani
înainte de ieșirea de sub tutela Marii Britanii.
În acel moment, avea o economiei agrară.
Bumbac cultivat în nord,
cacao, în vest și cauciuc, în centru-vest.
Unde a copilărit Nnimmo, predomina pescuitul.
Delta Nigerului e o zonă
brăzdată de mai multe lacuri,
pâraie, canale, râuri, estuare,
unde se reproduc majoritatea peștilor din Golful Guineii.
Zona era așa de bogată, încât pescarii-și lăsau năvoadele la flux
și le scoteau la reflux. Iar seara…
Copiii stăteau la lumina lunii și bătrânii își spuneau poveștile.
Nu știau că locuiesc într-o regiune cu resurse imense de petrol.
Până când britanicii au acordat Shell și BP
drept exclusiv de explorare pentru țiței.
Au dat lovitura în 1956.
Nigerienii erau încrezători că petrolul descoperit în regiunea lor
va aduce schimbări pozitive ale prosperității economice,
sănătății locuitorilor, locurilor de muncă, în toate.
După câțiva ani, Nigeria și-a câștigat independența.
Viitorul părea luminos.
Până la urmă, combustibilii fosili transformaseră alte țări.
Cele mai bogate națiuni fuseseră mult mai sărace.
Munca de care era capabil un om
depindea direct de forța fizică,
eventual ajutat de un cal sau catâr.
Descoperirea cărbunelui a schimbat asta.
Organismele preistorice din oceane și mlaștini
au înmagazinat energia soarelui.
Fosilele acestora s-au transformat în milioane de ani în cărbune.
Mai jos cu peste un kilometru,
au devenit gaz natural sau țiței.
Arderea cărbunelui, această capsulă a timpului a energiei Soarelui
a făcut Marea Britanie prima națiune industrializată
și cel mai puternic imperiu
din istoria lumii.
Apoi a apărut petrolul.
A declanșat o evoluție bruscă.
S-a descoperit că benzina,
un fel de deșeu al rafinării țițeiului,
era un combustibil bun pentru mașini.
Țițeiul avea densitatea energetică cea mai mare
dintre combustibilii disponibili atunci.
Din start, a devenit foarte important pentru marina britanică,
care voia accesul la surse de petrol controlate de Marea Britanie.
A început ca un sindicat de investitori privați
care au plecat în expediții
ca să descopere petrol în văile
din jurul munților Zagros din Persia.
Așa s-au pus bazele Anglo-Persian Oil Company.
Redenumită ulterior British Petroleum.
Sincronizarea a fost perfectă.
Primul Război Mondial a început cu cavalerie și oameni pe cai.
S-a terminat cu avioane,
tancuri, camioane.
Când marina aliaților a trecut de la cărbune la petrol,
s-au extins distanțele parcurse fără realimentare.
GERMANIA CAPITULEAZĂ
Petrolul a pus lumea în mișcare.
Oamenii găsiseră o nouă libertate,
conduceau și zburau oriunde.
Milioane de oameni au scăpat de sărăcie.
Petrolul a creat lumea modernă.
S-au construit conducte, drumuri,
benzinării, rafinării.
Toți voiau să investească în petrol și gaze.
Dar profiturile erau inegale.
Oceanul de țiței de sub deșertul persan
a dus la dezvoltarea Orientului Mijlociu.
Iran obținea o parte infimă a profiturilor din țițeiul propriu,
iar britanicii luau grosul.
Au hotărât că s-au săturat de înțelegerea aceea.
Naționaliștii iranieni și-au arătat clar intențiile
de a rechiziționa petrolul și de a-i expropria pe britanici.
În 1953, Marea Britanie și SUA au pus la cale o lovitură de stat,
dând jos conducătorul ales democratic pentru a-l înscăuna pe Șah.
Fiindcă ei credeau că e mai dispus
să aibă o relație bună cu Occidentul.
Așa a ajuns acolo tânărul lord Browne.
În copilărie, am stat mulți ani în Iran,
când tata lucra în industria petrolieră.
Când a împlinit 18 ani,
a început să lucreze la BP.
M-am alăturat industriei petroliere
crezând că e un loc unde se pot rezolva probleme
care nu mai fuseseră rezolvate.
Cum se putea folosi petrolul pentru a merge mai departe?
La acel moment,
BP era una dintre cele șapte companii din doar trei țări
care controlau 85% din rezervele mondiale de țiței.
Locuitorii Nigeriei au învățat rapid
că petrolul nu însemna prosperitate pentru toți.
Sub conducerea colonială,
britanicii au forțat diverse regiuni să devină o singură națiune.
După independență,
locul de baștină a lui Nnimmo a anunțat secesiunea.
Când eram copil, n-am înțeles deplin
ce era în joc.
Pentru mine, cel mai încântător
era că noua națiune se va numi Biafra.
Dar această regiune ocupa majoritatea Deltei Nigerului
și resursele de petrol.
Când guvernul nigerian a declarat război,
britanicii i-au susținut.
În satul meu era zonă de război.
Guvernul a impus o blocadă a regiunii.
Se estimează că peste un milion de civili
au murit de foame.
Încă îmi mai răsună în minte
vocile oamenilor care cereau ajutor și hrană.
Nu e ceva ce se uită ușor.
Biafra a capitulat în 1970.
Anul următor, Nigeria a intrat în OPEC,
alianța țărilor producătoare de petrol
care voiau să preia controlul asupra resurselor lor.
În anii '70, acestea și-au arătat puterea
mărind prețul petrolului,
iar unele au boicotat SUA pentru susținerea Israelului.
Brusc, s-a transformat în criză
și a zdruncinat lumea politică.
Rezervoarele benzinăriilor erau goale.
Liniile aeriene au redus zborurile.
Fabricile s-au închis forțat.
În 1979, după abdicarea Șahului,
iranienii au preluat controlul resurselor, iar prețurile au crescut din nou.
Deși consumatorii au fost afectați…
E ridicol. Nu știi când se va termina.
…a fost excelent pentru producători.
Nigeria a ajuns printre cele mai bogate țări africane.
După acea creștere din anii '70,
prețul țițeiului s-a prăbușit, ca și economia Nigeriei.
Ideea blestemului resurselor
este că țările nu se dezvoltă
doar pentru că au resurse naturale din abundență.
Poate devaloriza moneda
și afecta competitivitatea altor domenii.
Poate provoca perturbări ale economiei și corupție.
Nu resursa e problema.
Ci modul de exploatare a resursei.
Una e ca țara să primească redevențe din țiței.
Alta e cine primește banii și unde se duc.
O mare parte a fost luată de corporațiile transnaționale.
Banii care rămân ajung la Nigerian National Petroleum Corporation
care e deținută de guvern
și se ocupă și de reglementarea industriei petroliere a țării.
Deci operatorul se ocupă și de reglementare.
De la obținerea independenței
au dispărut miliarde.
Acest nivel de corupție
nu corupe oamenii doar economic.
Corupe sistemul politic.
Au apărut și alte costuri.
În Delta Nigerului, peste 50 de ani de deversări
au creat 69.930 km pătrați de mlaștini otrăvite cu țiței.
Copiii înoată în apă acoperită de țiței.
Acolo, durata medie de viață
este de 41 de ani, poate cea mai redusă din lume.
Pescarii nu-și mai pot lăsa plasele în timpul fluxului.
Există pescari care navighează pe râu
și trudesc zi și noapte fără să prindă nimic.
Nopțile nu mai sunt iluminate de lună.
Gazele reziduale de la exploatările petroliere
ard 24 de ore pe zi, în fiecare zi.
Peste toate astea,
Nigeria e o țară fierbinte și uscată,
adică e mai sensibilă la creșterea temperaturii.
Până în 2020, temperatura medie pe glob
a crescut cu mai mult de un grad Celsius.
Valurile de căldură sunt mai intense, frecvente și mortale.
Alimentează uragane care devin tot mai puternice.
Incendiile de vegetație afectează zone tot mai extinse.
Schimbările climatice nu-s rezultatul emisiilor de anul acesta,
ci al emisiilor cumulate.
Țările bogate au cauzat problema.
Noi am emis tot acest carbon în toți acești ani.
Însă țările în dezvoltare trag cele mai mari ponoase.
Milioane de oameni au fost alungați din casele lor.
Ceasul ticăie și ne întrebăm dacă mai există speranță
că putem reuși să facem asta fără să ne dezintegrăm ca rasă.
Ce e în pericol? Nu planeta, va supraviețui.
Noi suntem în pericol.
Lumea emite anual în jur de 50 de miliarde de tone
de gaze cu efect de seră,
mai mult ca niciodată.
Guvernele sunt de acord că trebuie să ajungem la emisii net zero
până în 2050.
Neutralitatea emisiilor de carbon.
Tranziție către emisii net zero…
…obiectiv de emisii net zero.
…să reducem masiv emisiile.
…legislație pentru emisii net zero.
Nigeria a implementat reglementări instituționale
pentru a reduce emisiile cu 20%.
Nu e o problemă precum coronavirusul,
unde un vaccin poate combate un virus
și variantele lui.
E o problemă complexă care necesită abordări diferite.
Necesită multe tehnologii
care încă n-au fost dezvoltate.
Dar au avut loc schimbări dramatice.
Energia solară și eoliană e mai ieftină decât cea din cărbune în multe țări.
Tehnologia bateriilor se îmbunătățește rapid.
Guvernele investesc în centrale hidro și nuclearoelectrice.
Mașinile electrice se ieftinesc de la an la an.
Pentru nave și avioane,
se dezvoltă tehnologii cu combustibili bio și hidrogen.
Se caută soluții pentru fiecare domeniu prezentat în grafic.
Obiectivul actual nu e să se reducă la zero emisiile de carbon.
Oamenii spun „net zero”.
Adică vom produce carbon, dar acesta va fi captat.
Refăcând pădurile și mlaștinile.
Alge în ocean.
Care pot absorbi mai mult carbon.
Sau tehnologii de captare a carbonului, care sunt tot scumpe.
Asta e problema majorității soluțiilor.
Multe guverne încearcă să încline balanța.
Peste 40 de țări au taxe pe emisiile de carbon
ca să scumpească arderea combustibililor fosili.
În ultimul deceniu, SUA a renunțat la cărbune
pentru gazul obținut din fracturarea hidraulică.
SUA s-a transformat din cel mai mare importator
în cel mai mare producător de petrol.
Centralele electrice pe gaz construite acum în SUA
sunt investiții majore în viitorul combustibililor fosili.
Dar a ajutat reducerea emisiilor produse de țară.
Emisiile de carbon scad și în Europa,
dar nu și pe plan mondial.
Dacă analizați unde cresc emisiile,
vedeți că se întâmplă în țările în curs de dezvoltare.
Chiar dacă SUA și Europa colaborează să rezolve problema,
nu vom reuși dacă nu se alătură și celelalte țări,
pentru că de acolo apar emisiile viitorului.
Dacă nu reducem emisiile
în țările în curs de dezvoltare, ne vom prăji.
Ca nigeriană și ca africană,
e dificil să vezi cum oamenii trăiesc în sărăcie lucie
și să le spui: „Mai așteptăm câțiva ani
până găsim cea mai bună soluție ca să vă salvăm.”
Tineretul din Africa
vrea cam la fel de multă energie ca tineretul din America.
Vrea aceleași oportunități.
Energia e elementul esențial
care împiedică oamenii să-și atingă potențialul.
Deși Nigeria are resurse importante…
E țara cu cel mai mare deficit de acces la energie din lume.
În această țară cu 200 de milioane de locuitori,
aproape jumătate nu au acces la electricitate.
Iar cei care au…
Zilnic, la ora nouă,
se întrerupe curentul în zona în care locuiesc.
Revine la ora 14:00,
apoi se întrerupe din nou la 20:00.
Majoritatea afacerilor
folosesc generatoare diesel pentru a ține luminile aprinse.
În lume sunt cam 800 de milioane de oameni fără acces la electricitate.
N-au suficientă energie să ducă o viață demnă și împlinită.
Nu e doar un inconvenient.
E chestiune de viață și de moarte
pentru mulți oameni.
Trebuie să evolueze, să aibă acces la infrastructură și electricitate.
Acum știm că sunt modalități mai bune
decât erau acum 200-300 de ani.
Auzim de salturi tehnologice,
țările în curs de dezvoltare pot sări peste tehnologiile
cu care s-au îmbogățit țările bogate.
În schimb, pot folosi energia regenerabilă.
Țările dezvoltate dau dovadă de puțină ipocrizie
când cer celor
care în prezent nu sunt atât de bogate
să fac salturi tehnologice, să sară peste tehnologiile folosite de ele.
Să zicem că am o mătușă în insula Lagos
care ia autobuzul zilnic
de acasă până unde lucrează.
Economisește bani pentru o mașină mică, care, probabil, are motor convențional.
Ea spune: „N-am bani de mașină electrică.”
Voi spuneți: „Atunci mergi cu autobuzul până îți iei una electrică.”
Așa arată tranziția energiei în Africa.
Înainte să le spui țărilor sărace să nu folosească combustibili fosili,
trebuie să ai susținere financiară.
Ca Africa să facă tranziția,
experții spun că ar fi nevoie de investiții anuale de 70 de miliarde.
Emisfera nordică să plătească datoria de mediu
pentru exploatarea care a avut loc atâția ani.
Cei care au creat problema au datoria să investească în schimbare.
Când liderii globali s-au întâlnit la Paris, în 2015, au căzut de acord.
Acordul climatic de la Paris
includea și un Fond verde pentru climă,
un mod în care țările bogate să ajute tranziția țărilor sărace.
Au propus o finanțare de 100 de miliarde pe an până în 2020.
Nu primim nici pe departe atât.
Au ratat ținta
cu 90 de miliarde.
Unele țări bogate investesc miliarde
în energie regenerabilă în Africa,
dar investesc și mai mult în combustibili fosili.
În 2020, prim-ministrul britanic a vorbit la întâlnirea Marea Britanie-Africa.
N-are sens ca Marea Britanie să reducă cât cărbune arde
dacă mergem în Africa
și ne umplem buzunarele
încurajând statele africane
să ardă mai mult cărbune, nu?
Dar s-a aflat că peste 90% dintre înțelegerile energetice
făcute de Marea Britanie
implicau combustibilii fosili.
Și tot așa.
China a făcut ca tehnologia solară sau eoliană să fie mai ieftină,
dar tot investesc în centrale pe cărbune.
Recent, SUA a investit nouă miliarde în combustibili fosili pe plan mondial,
în special în Africa subsahariană.
Deși străzile țărilor bogate devin tot mai curate,
cu mașini electrice sau unele mai eficiente,
multe dintre modelele care consumă mult
nu dispar de pe suprafața Pământului.
Sunt exportate în țări ca Nigeria,
căci sunt singurele pe care locuitorii și le permit.
Africa e pubela tehnologiei.
Deși Nigeria e cel mai mare producător de petrol din Africa,
puținele lor rafinării sunt închise sau dezafectate.
Exportă țiței în toată lumea
și importă majoritatea combustibililor din Olanda sau Belgia.
Care e de altă calitate.
Investigatorii au descoperit că eșantioanele de motorină conțin sulf
de 204 ori mai mult decât e permis conform standardelor europene.
Se investește mult în distrugerea lumii.
În acest moment, în lume, provocarea e de a depăși sistemul de inegalitate
și de a trece la unul mai just și mai corect.
Mă simt răspunzător pentru beneficiile aduse de petrol și gazele naturale,
dar și pentru probleme precum schimbările climatice.
În 1997,
lordul Browne a ținut un discurs
care a șocat industria petrolieră.
Există o influență detectabilă a oamenilor asupra climei.
Industria petrolieră a reacționat negativ și m-a declarat „excomunicat”.
Acum, giganții din industria petrolieră recunosc
că trebuie să ajungem la emisii de carbon net zero.
Au observat direcția politică viitoare.
Trebuie să contribuie la soluție,
nu doar să-și ceară scuze, sperând că vor fi absolviți de vină.
Acele companii au de ales.
Per total, aceste companii petroliere au ales… petrolul.
Mai puțin de 1% din investițiile lor sunt în energii regenerabile.
Un raport estimează că, în 2030,
majoritatea jucătorilor din domeniu
vor produce
mai mult petrol decât astăzi.
Deși în trecut companiile private erau la vârf în domeniu,
acum, cele naționale produc jumătate din petrolul și gazul mondial,
iar multe economii sunt în mare parte dependente de ele.
Țările care depind economic de petrol sunt în fața unei provocări.
Ele tind să producă mai ieftin decât ceilalți,
deci, probabil, vor fi ultimii
care vor întoarce spatele petrolului.
Economia lumii, de 88 de mii de miliarde de dolari,
se bazează pe un sistem energetic
în care petrolul are un rol dominant.
Alte tranziții au durat secole. Pentru asta avem 30 de ani.
Petrolul va juca un rol mult timp de acum înainte,
dar va fi folosit de oamenii care n-au altă opțiune.
Țările bogate, responsabile istoric de cele mai mari emisii de carbon,
au cea mai mare responsabilitate să acționeze primele.
Există și problema echității,
dar, cumva, suntem toți în același loc, deci nu contează.
Trebuie să colaborăm. chiar dacă nu e echitabil.
Țările în curs de dezvoltare spun că vor să participe.
Vor să facă tranziția, dar au nevoie de ajutor.
Nu pot atinge obiectivele de mediu
dacă nu există acces universal pentru toți.
Poveștile energiei, schimbărilor climatice și dezvoltării trebuie să coincidă.
Peste 30 de ani, lumea va fi diferită.
Cât se va schimba și cât de diferită va fi
e greu de prevăzut.
Uneori, e greu să visezi la viitor
și cum să ajungi acolo.
Un nou sistem este posibil.
În asta îmi pun eu speranța.