I 1856 utførte en forsker som het Eunice Foote et eksperiment.
Hun fylte en beholder med vanlig luft og en annen med karbondioksid,
la termometre i dem og satte dem i sola.
Hun så at beholderen med karbondioksid ble varmere og holdt seg varmere lenger.
Hun publiserte resultatene og skrev at "en atmosfære med den gassen
ville gitt høyere temperatur på jorda.
Tre år etter fant Edwin Drake olje vest i Pennsylvania.
Hundre år etter den første brønnen
feiret den amerikanske oljebransjen hundreårsjubileum.
De inviterte fysikeren Edward Teller, en av oppfinnerne av atombomben,
for å holde en tale om energiens fremtid.
"Vi må se etter flere drivstoffkilder", sa han til publikum.
Karbonet som slippes ut når man brenner fossilt brensel
skaper en drivhuseffekt."
Han trodde den kunne smelte isdekket og oversvømme New York.
I 1965 var forskerne sikre nok
til å advare den amerikanske presidenten, Lyndon B. Johnson.
Et tiår senere kom Exxons egne forskere med dystre spådommer.
I 1988 var det hovedoppslag.
Siden den gang har vi fortsatt å pumpe karbondioksid ut i atmosfæren
i stadig raskere tempo.
I dag har vi en verdensøkonomi
som i stor grad er avhengig av fossilt brensel.
En tredjedel kommer fra olje.
Det er svært ironisk at de samme stoffene
som hjalp oss med å nå dagens utviklingsnivå,
er de samme stoffene som setter sivilisasjonens fremtid i fare.
Regjeringer begynner å si seg enige i
at verden ikke kan bli mer enn 1,5 grader Celsius varmere.
Fortsetter vi som nå, skjer det innen 2030.
Hvorfor er det så vanskelig å stenge kranen?
Og greier vi det i tide?
Industriland har utviklet en stor avhengighet av olje.
Den har gitt oss en ny frihet.
De uvurderlige oljelagrene på disse eksotiske øyene.
Velstanden knuser Arabias gamle liv.
De nigerianske myndighetene elsker olje mer enn livet vårt.
Økende mengder karbondioksid omgir oss.
Hvis vi fortsetter dette misbruket av miljøet,
kan også jorda bli ufruktbar.
SLUTTEN PÅ OLJEN
Oljens historie er en historie om geopolitiske sammenstøt,
om teknisk utvikling og intens konkurranse.
Oljens historie er en historie om ulikhet. Det er en historie om dominans.
Jeg ble født i Nigeria
bare et par år før det britiske kolonistyret var over.
På den tiden var det en jordbruksøkonomi.
Bomull fra nord,
kakao fra vest og gummi fra midtvest.
Og der Nnimmo vokste opp, fiske.
Nigerdeltaet er et område hvor flere vannmasser krysser hverandre,
bekker, elver og elvemunninger,
som er yngleplassen til de fleste fisk i Guineabukta.
Det var så mye fisk at fiskerne kunne legge ut garnet ved høyvann
og hente det ved lavvann, og på ettermiddagene…
Barna satt i måneskinnet mens de eldste fortalte historier.
De visste ikke at de satt på en av jordas mest oljerike områder.
Før britene ga Shell og BP
en eksklusiv tillatelse til å lete etter olje.
De fant det svarte gullet i 1956.
Nigerianerne håpet at oppdagelsen av olje i samfunnet deres
ville gi positive endringer i økonomien,
i folkets helsetilbud, i arbeidslivet og alt annet.
Bare noen år etter ble Nigeria uavhengig.
Fremtiden så lys ut.
Fossilt brensel hadde tross alt forvandlet andre land.
Verdens rikeste nasjoner hadde en gang vært mye fattigere.
Jobbmengden en person kunne gjøre
var den de kunne gjøre med hendene, muligens hjulpet av hest eller esel.
Kull var den første oppdagelsen som endret alt det.
Gamle organismer i hav og sumper hadde sugd til seg solas kraft.
Fossilene ble komprimert til kull over millioner av år.
Og et par kilometer lenger ned til naturgass og råolje.
Ved å brenne kull, en tidskapsel med solas energi,
kunne Storbritannia bli det første industrilandet
og det mektigste riket verden hadde sett.
Og så kom oljen.
Det startet et oppsving.
Det ble oppdaget at bensin,
som hadde vært et avfallsprodukt i oljeraffineringen,
faktisk var bra drivstoff for biler.
Olje var den mest energirike
flytende kraftkilden man hadde.
Helt fra starten av var den viktig for den britiske marinen,
som ville ha tilgang til britiskkontrollert olje.
Det startet som et syndikat med private investorer
som dro på en reise og et eventyr
for å finne olje i lavbergene ved Zagrosfjellene i Persia.
Det var starten på Anglo-Persian Oil Company.
Senere omdøpt til British Petroleum.
De var akkurat i tide.
Første verdenskrig startet med kavaleriangrep og folk til hest.
Den endte med fly, tankbiler og lastebiler.
Da den allierte marinen begynte med olje i stedet for kull,
kunne de seile lenger før de måtte fylle drivstoff.
TYSKLAND OVERGIR SEG
Olje satte verden i bevegelse.
Folk fikk en nyvunnet frihet, og kjørte og fløy overalt.
Den har fått millioner ut av fattigdom.
Oljen skapte den moderne verden.
Rørledninger og veier ble bygget,
bensinstasjoner og raffinerier ble bygget.
Alle ville investere i olje og gass.
Avkastningen ble skjevt fordelt.
Råoljen under ørkenen i Persia førte til en oljeboom i Midtøsten.
Iran mottok en brøkdel av avkastningen fra sin egen olje,
mens britene tok resten.
De bestemte at de hadde fått nok.
Iranske nasjonalister var tydelige på intensjonen
om å ta over oljebransjen og ekspropriere britene.
I 1953 sto Storbritannia og USA bak et kupp,
hvor de styrtet Irans folkevalgte leder og innsatte en sjah.
De følte at han var mer tilbøyelig til
å ha et godt forhold til Vesten.
Det var sånn unge lord Browne endte opp der.
Jeg tilbrakte mange barneår i Iran,
fordi faren min jobbet i oljebransjen.
Da han ble 18 år, begynte han også å jobbe for BP.
Jeg startet i oljebransjen
fordi jeg trodde man kunne løse problemer som ingen hadde greid å løse før.
Hvordan kunne man gå lenger og lenger med oljen?
På den tiden var BP et av sju selskaper fra bare tre land
som kontrollerte 85 % av verdens oljereserver.
I Nigeria fant de fort ut at olje
ikke betydde velstand for alle.
Under kolonistyret hadde britene tvunget flere stater sammen til ett land.
Etter uavhengigheten kunngjorde Nnimmos område løsrivelsen sin.
Som barn forsto jeg ikke hva som sto på spill.
Jeg syntes det var spennende at vi skulle få et nytt land kalt Biafra.
Området omsluttet mesteparten av Nigerdeltaet og oljereservene.
Da den nigerianske regjeringen erklærte krig, fikk de støtte av britene.
Landsbyen min var en krigsfront.
Regjeringen blokkerte regionen.
Det er anslått at over en million sivile døde av sult.
Jeg hører fortsatt stemmer i hodet
fra folk som ber om hjelp og gråter etter mat.
Man glemmer ikke noe sånt.
Biafra overga seg i 1970.
Året etter sluttet Nigeria seg til OPEC,
en allianse av oljeproduserende land
som ville ta tilbake kontrollen over ressursene.
På 70-tallet brukte de makten sin og økte oljeprisen,
og noen land boikottet USA for militærstøtten til Israel.
Plutselig ble det en krise
og et sjokk for den politiske ordenen.
Bensinstasjonene tømtes.
Flyselskaper kuttet ned på rutene.
Fabrikker måtte stenge.
I 1979, da iranerne styrtet sjahen og tok tilbake kontrollen over oljen,
gikk prisene gjennom taket igjen.
Det var ille for oljeforbrukerne…
Det er latterlig. Man vet ikke når det tar slutt.
…var det supert for oljeprodusentene.
Nigeria ble et av de rikeste landene i Afrika.
Men etter 70-tallsboomen krasjet oljeprisen,
og Nigerias økonomi også.
Tanken bak ressursforbannelsen er at land ikke nødvendigvis
gjør det bedre fordi de har mange naturressurser.
Det kan forstyrre valutaverdien,
gjøre andre bransjer mindre konkurransedyktige.
Det kan forårsake økonomisk opprør og korrupsjon.
Problemet er ikke ressursen, men hvordan ressursen utnyttes.
Det er én ting at land får oljeinntekter.
Det er noe annet hvem som får pengene og hvor de blir av.
En stor andel går til transnasjonale selskaper.
Og pengene som blir igjen, går til Nigerian National Petroleum Corporation,
som eies av myndighetene
og har ansvaret for å regulere oljebransjen i landet.
En operatør som også har regulerende makt.
Siden uavhengigheten har flere milliarder forsvunnet.
Korrupsjonen påvirker ikke bare økonomien,
men også det politiske systemet.
Det var andre kostnader også.
I Nigerdeltaet har over 50 år med oljesøl
gitt over 43 000 mil med giftig oljesump.
Barna bader i vann dekket med råolje.
Den forventede levealderen er 41 år, en av de laveste i verden.
Fiskerne kan ikke lenger sette ut garn ved høyvann.
Noen fiskere drar ut i elva
og sliter dag og natt uten å få noe som helst.
Og nettene med måneskinn er over.
Gassblussene fra oljeselskapene
brenner hele døgnet, hver dag.
I tillegg er Nigeria et varmt og tørt land,
så det er mer følsomt for stigende temperaturer.
Per 2020 hadde den globale gjennomsnittstemperaturen
økt med over én grad Celsius.
Varmebølgene blir sterkere, hyppigere og dødeligere.
Det gir orkaner som øker raskt i intensitet.
Skogbranner dekker større områder.
Klimaendringene reagerer ikke på de årlige utslippene våre,
men på våre kumulative utslipp.
De rike landene skapte problemene.
Det er vi som har sluppet ut så mye karbon gjennom mange år.
Men det er utviklingslandene som lider mest.
Mange millioner har måttet flykte fra hjemmene sine.
Klokken tikker, og vi lurer på om det finnes håp
for at vi kan snu dette før menneskeheten går under.
Hva står på spill? Planeten overlever.
Vi står på spill.
Verden slipper ut 50 milliarder tonn drivhusgasser i året,
mer enn noensinne.
Verdens myndigheter er enige om at vi må ned på null innen 2050.
Og oppnå karbonnøytralitet.
Vi skal nå netto-null i en overgang…
…et mål om å nå netto-null.
…redusere utslippene betydelig.
…lovverk for netto-null.
Nigeria har innført institusjonelle rammeverk
for å redusere utslippene med 20 %.
Dette problemet er ikke som koronaviruset,
hvor man trenger én vaksine for å takle ett virus og dets varianter.
Dette er et omfattende problem som krever mange løsninger.
Det vil også kreve teknologi som ennå ikke er utviklet.
Men det har skjedd drastiske endringer.
Vind- og solkraft er billigere enn kull i mange land.
Batteriteknologien er under stadig utvikling.
Myndigheter investerer i mer vannkraft og atomkraftverk.
Elbiler blir billigere for hvert år.
For langdistanseskip og -fly
utvikler ingeniørene biodrivstoff og flytende hydrogen.
Folk jobber med løsninger for alle deler av kakestykket.
Målet nå er ikke null karbonutslipp.
Folk sikter mot netto-null.
De sier: "Vi skal produsere karbon, men utligne det."
Ved å gjenopprette skoger og våtmark.
Teknikker i havet.
Det kan suge opp mer karbon.
Eller teknologi for karbonopptak, som fortsatt er dyrt.
Det er problemet med mange av løsningene.
Mange myndigheter prøver å skape en balanse.
Mer enn 40 land har en pris på karbon
som gjør det dyrere å brenne fossilt brensel.
Det siste tiåret har USA gått fra kull
til naturgass, et resultat av frakturering.
USA gikk fra å være verdens største oljeimportør
til verdens største oljeprodusent.
Naturgassanleggene USA har bygd
er en stor investering i fossilt brensels fremtid.
Det har ført til en betydelig reduksjon i landets utslipp.
Utslippene synker også i Europa, men ikke på verdensbasis.
Når man ser på hvor utslippene øker nå, så er det i utviklingsland.
Selv om USA og Europa samarbeider for å løse problemet,
når vi ikke målet uten utviklingslandene,
fordi det er der fremtidens utslipp er.
Reduseres ikke utslippene i utviklingslandene, er alle ille ute.
Som nigerianer og afrikaner
er det tøft å se folk som lever i ekstrem fattigdom
og si til dem: "Vi venter noen år
til vi finner den beste løsningen for dere."
En vanlig ungdom i Afrika
vil ha samme energimengde som en ungdom i USA.
De vil ha samme muligheter.
Energi er den gylne tråden
som hindrer folk i å nå sitt fulle potensial.
Selv om Nigeria er energirikt…
Det er landet i verden med størst mangel på energitilgang.
I et land med 200 millioner innbyggere
mangler nesten halvparten tilgang til strøm.
De som har det…
Hver morgen klokken ni slås strømforsyningen av der jeg bor.
Den kommer tilbake kl. 14.00
og slås av igjen kl. 20.00.
De fleste bedrifter
trenger dieseldrevne generatorer for å holde lysene på.
Det er 800 millioner mennesker i verden som mangler tilgang til energi,
og som ikke har nok energi til å leve et verdig liv.
Det er ikke en ulempe.
Det er grensen mellom liv og død for mange.
De må kunne utvikle seg og ha strøm og infrastruktur som oss.
Vi vet at det finnes bedre metoder enn de vi hadde for 200-300 år siden.
Man hører om leapfrogging,
at utviklingsland kan hoppe over teknologien
den rike verden brukte for å bli rik.
I stedet bruker de fornybare energikilder.
Det er hyklersk at industrialiserte land
spør land som ikke har så mye penger
om å gå videre fra noe de fortsatt driver med.
La oss si at jeg har ei tante i Lagos,
og hun tar offentlig buss fra hjemme til jobb hver eneste dag.
Hun har spart opp penger for å kjøpe en todørs bil
som går på diesel eller bensin.
Hun sier: "Jeg har ikke råd til å kjøpe en elbil."
Du sier: "Du må ta buss til du kan kjøpe en elbil."
Det er sånn energiovergangen ser ut i Afrika.
Før du kan si til utviklingsland: "Ikke bruk fossilt brensel og kull",
må du ha finansieringen klar.
For at Afrika skal greie overgangen,
sier ekspertene at det krever en investering på 70 milliarder i året.
Den globale norden bør betale en klimagjeld
for utnyttelsen som har pågått så lenge.
De som skapte problemet må investere for å få dette til å skje.
Da verdenslederne møttes i Paris i 2015, var de enige.
Parisavtalen inkluderte Det grønne klimafondet,
slik at rike land kan hjelpe utviklingsland med overgangen.
De sa ja til å gi 100 milliarder i året innen 2020.
Vi er ikke i nærheten av det.
De mangler rundt 90 milliarder.
Noen rikere land investerer milliarder i prosjekter for ren energi i Afrika,
men de investerer enda mer i fossilt brensel.
Storbritannias statsminister snakket på et møte i 2020.
Det er vel ingen vits i at Storbritannia reduserer kullmengden
hvis vi valser over til Afrika og fyller lommene våre
ved å oppmuntre afrikanske land til å bruke mer av det?
Etterpå ble det klart at 90 % av energiavtalene
Storbritannia inngikk den uken, var i fossilt brensel-prosjekter.
Mønsteret fortsetter.
Kina har gjort vind- og solteknologi mye billigere,
men de investerer fortsatt i kullanlegg.
Nylig har USA investert ni milliarder i fossilt brensel rundt omkring i verden,
hovedsakelig i Afrika sør for Sahara.
Mens gatene i velstående land blir renere,
med biler som er mer økonomiske eller elektriske,
forsvinner ikke de gamle drivstoffslukene fra jordas overflate.
De eksporteres til land som Nigeria,
fordi det er den eneste biltypen de har råd til.
Afrika har vært en avfallsplass for teknologi.
Selv om Nigeria er kontinentets største oljeprodusent,
så er de få raffineriene de har stengte eller dysfunksjonelle.
De eksporterer råoljen ut i verden
og importerer drivstoff fra Nederland og Belgia.
Det er noe annet enn det de brenner.
Etterforskere fant at dieselprøver inneholdt svovelnivåer
som var 204 ganger høyere enn den europeiske standarden.
Det investeres mye i ødeleggelse i verden.
Dagens utfordring er å gå fra et system med ulikhet
til et mer rettferdig system.
Jeg forstår både fordelene med olje og gass
og problemene, inkludert klimaendringer.
I 1997 holdt lord Browne en tale som sjokkerte oljebransjen.
Det er en menneskelig innflytelse på klimaet.
Oljeverdenen reagerte med misnøye
og sa at jeg hadde "forlatt kirken".
Nå anerkjente selv verdens oljegiganter at vi må nå netto-null.
De ser hvilken vei de politiske vindene blåser.
De må bidra til løsningen,
ikke bare håpe at ordet "unnskyld" er nok.
De fleste må ta et valg.
Samlet sett har oljeselskapene valgt olje.
Fornybare energikilder utgjør under 1 % av investeringene.
En rapport anslår at i 2030 vil flesteparten av verdens oljegiganter
produsere mer olje enn de gjør i dag.
Mens private selskaper en gang styrte i oljeverdenen,
produserer statlige selskaper halvparten av verdens olje og gass,
og mange økonomier er helt avhengige av dem.
Land som er svært økonomisk avhengige av olje,
har en stor utfordring.
Produksjonen deres er ofte billigere,
så de er nok de siste som trekker seg ut av denne bransjen.
Verdensøkonomien på 88 trillioner dollar
har vært basert på et energisystem hvor olje har en dominerende rolle.
Andre energioverganger har tatt flere hundre år. Denne skal ta 30 år.
Jeg regner med oljen vil være her lenge,
men den vil bli brukt av folk som ikke har andre muligheter.
Rike land som har stått bak den største andelen av karbonutslippene,
er ansvarlige for å gjøre noe med det.
Det er et spørsmål om rettferdighet, men det spiller ingen rolle.
Alle må samarbeide, enten det er rettferdig eller ikke.
Utviklingsland sier: "Vi vil være en del av dette,
men vi trenger hjelp med overgangen."
Vi kan ikke nå klimamålene uten universell tilgang for alle.
Historien om energi, klimaendringer og utvikling må være den samme.
Om 30 år vil verden se annerledes ut.
Hvor mye den forandres og hvor annerledes den vil se ut,
er vanskelig å forutsi.
Det kan være vanskelig å drømme om fremtiden og veien dit,
men det er mulig å få et nytt system.
Det er det jeg håper på.
Tekst: Mari Hegstad Rowland