Godine 1856. znanstvenica Eunice Foote izvela je pokus.
Jednu je epruvetu napunila običnim zrakom,
a drugu ugljikovim dioksidom,
u njih ubacila toplomjere i stavila ih na sunce.
Epruveta s ugljikovim dioksidom
brže se zagrijala i duže je ostala vruća.
Objavila je rezultate i istaknula:
„Atmosfera s tim plinom
Zemlji bi dala visoku temperaturu.“
Tri godine poslije Edwin Drake otkrio je naftu
u zapadnoj Pennsylvaniji.
Sto godina nakon te prve bušotine
američka naftna industrija proslavila je stogodišnjicu.
Pozvali su fizičara Edwarda Tellera,
jednog od izumitelja atomske bombe,
da održi govor o budućnosti energije.
„Trebat ćemo dodatne zalihe goriva”, rekao je okupljenima.
„Jer ugljik koji nastaje izgaranjem fosilnih goriva
uzrokuje efekt staklenika.”
To je smatrao dovoljnim
da se ledeni pokrov otopi i potopi New York.
Znanstvenici su do 1965. bili uvjereni
i upozorili američkog predsjednika Lyndona B. Johnsona.
Desetljeće poslije Exxonovi znanstvenici
davali su crne prognoze.
Do 1988. to je bila vijest na naslovnici.
Otad sve brže
u atmosferu upumpavamo ugljikov dioksid.
Danas imamo svjetsko gospodarstvo
koje za većinu svoje energije ovisi o fosilnim gorivima.
Trećina dolazi od nafte.
Velika je ironija da su upravo tvari
koje su nam pomogle doseći sadašnji stupanj razvoja
sada tvari koje ugrožavaju budućnost civilizacije kakvu poznajemo.
Vlade se polako slažu
da se svijet ne smije zagrijati više od 1,5 stupnja.
Tu ćemo temperaturu prijeći do 2030.
Zašto je tako teško zatvoriti slavinu?
I stignemo li na vrijeme?
Industrijske države razvile su veliku ovisnost o nafti.
Dobili smo novu slobodu.
Neprocjenjive zalihe nafte na egzotičnim otocima.
Njihovo bogatstvo razotkriva život stare Arabije.
Nigerijska vlada
voli naftu više od naših života.
Okružuje nas sve veća količina ugljikova dioksida.
Nastavi li čovjek zlostavljati okoliš,
i Zemlja bi mogla postati pusta.
NAFTA
Priča o nafti priča je o geopolitičkom sukobu,
tehnološkom napretku i žestokoj konkurenciji.
Priča o nafti priča je o nejednakosti.
To je priča o dominaciji.
Nigerija u kojoj sam rođen
postojala je samo par godina
prije kraja britanske kolonijalne vladavine.
Njezino se gospodarstvo temeljilo na poljoprivredi.
Pamuk sa sjevera,
kakao sa zapada i guma sa srednjeg zapada.
Nnimmo je odrastao u ribarskom području.
Delta Nigera je područje
ispresijecano vodenim tokovima,
potocima, rijekama, ušćima.
Ondje se mrijesti većina ribe u Gvinejskom zaljevu.
Bilo je tako plodno da su ribari mogli ostaviti zamke za vrijeme plime
i pokupiti ih za vrijeme oseke. A navečer…
Djeca bi sjedila na mjesečini, a stariji bi pričali priče.
Nisu znali da su u jednoj od naftom najbogatijih regija na Zemlji.
Dok Britanci nisu Shellu i BP-ju
dali ekskluzivnu dozvolu za traženje nafte.
Našli su crno zlato 1956. godine.
Nigerijci su se nadali da će pronalazak nafte
donijeti pozitivne promjene u gospodarskom stanju,
zdravlju ljudi, zaposlenosti i svemu.
Samo koju godinu poslije Nigerija je izborila neovisnost.
Budućnost je bila svijetla.
Fosilna goriva preobrazila su druge zemlje.
Najbogatije nacije na svijetu bile su mnogo siromašnije.
Posao jednog čovjeka mjerio se
količinom posla koji je mogao obaviti rukama,
ili možda uz pomoć konja ili mazge.
Ugljen je prvo otkriće koje je sve to promijenilo.
Drevni organizmi u oceanima i močvarama
upili su moć Sunca.
Njihovi su se fosili milijunima godina komprimirali u ugljen.
A 1,6 km i dublje u tlu
u prirodni plin i sirovu naftu.
Paljenje ugljena, vremenske kapsule Sunčeve energije,
Britaniju je učinilo prvom industrijaliziranom nacijom
i najmoćnijim carstvom koje je svijet vidio.
Zatim se pojavila nafta.
To je započelo procvat.
Otkriveno je da je benzin,
neka vrsta otpadne tvari iz prerade nafte,
zapravo bio dobro gorivo za automobile.
Nafta je bila najbogatiji
tekući izvor energije kojeg ste se mogli domoći.
Odmah je postala važna Britanskoj mornarici
koja je htjela pristup nafti pod britanskom kontrolom.
Počelo je kao udruženje privatnih ulagača.
Išli su na putovanje i u pustolovinu
da nađu naftu podno planine Zagros u Perziji.
To je bio početak Anglo-perzijske naftne kompanije.
Preimenovana je u British Petroleum.
U pravi čas.
Prvi svjetski rat počeo je konjicama i ljudima na konjima.
Završio je avionima,
tenkovima i kamionima.
Kad je saveznička mornarica prešla s ugljena na naftu,
brodovi su mogli ploviti dalje.
PREDAJA NJEMAČKE
Nafta je pokrenula svijet.
Ljudi su pronalazili novu slobodu.
Posvuda su se vozili i letjeli.
Milijuni su izašli iz siromaštva.
Nafta je stvorila suvremeni svijet.
Izgrađeni su cjevovodi, ceste,
benzinske postaje, rafinerije.
Svi su htjeli ulagati u naftu i plin.
Ali zarada je bila neravnomjerna.
Ocean sirove nafte ispod perzijske pustinje
doveo je do bliskoistočnog naftnog procvata.
Iran je zarađivao samo djelić dobiti od vlastite nafte,
a Britanci su zgrtali ostatak.
Odlučili su da im je dosta toga.
Bijesni iranski nacionalisti jasno su pokazali svoju namjeru
da preuzmu naftnu industriju i izvlaste britansku tvrtku.
Zato su 1953. godine
Velika Britanija i SAD inscenirale puč,
zbacivši demokratski izabranog vođu Irana i na vlast postavivši šaha.
Smatrali su da će on
imati odličan odnos sa Zapadom.
Tako je ondje završio mladi lord Browne.
Kao dijete sam u Iranu proveo mnogo godina
dok je moj otac radio u naftnoj industriji.
Kad je navršio 18 godina,
počeo je raditi za BP.
Pridružio sam se naftnoj industriji
vjerujući da se ondje mogu riješiti problemi
koje nitko nije riješio.
Kako iskoristiti naftu za napredak?
BP je u to vrijeme bila jedna od sedam kompanija iz samo triju država
koje su kontrolirale 85 % svjetskih rezervi nafte.
U Nigeriji su
brzo shvatili da nafta
ne znači blagostanje za sve.
Pod kolonijalnom vlasti
Britanci su prisilili spajanje različitih država u jednu.
Nakon osamostaljenja Nnimmova je regija objavila odcjepljenje.
Kao dijete nisam shvaćao što je na kocki.
Najuzbudljiviji mi je bio nastanak nove nacije Biafre.
No ovo je područje obuhvaćalo većinu delte Nigera
i zaliha nafte.
Kad je nigerijska vlada objavila rat,
Britanci su je podržali.
Moje je selo bilo ratna bojišnica.
Vlada je blokirala regiju.
Procjenjuje se da je više od milijun civila
umrlo od gladi.
Još u glavi čujem glasove
ljudi koji traže pomoć, vape za hranom.
To se ne zaboravlja brzo.
Biafra se predala 1970. godine.
Sljedeće godine Nigerija se pridružila OPEC-u,
savezu zemalja koje proizvode naftu
i koje žele preuzeti kontrolu nad svojim resursima.
U 70-ima su iskorištavale svoju moć.
Dizale su cijene nafte,
a neke su zemlje bojkotirale SAD zbog vojne potpore Izraelu.
Odjednom se to pretvorilo u krizu
i šok za politički poredak.
Postaje su presušile.
Smanjen je broj letova.
Tvornice su zatvorene.
A 1979. godine, kad su Iranci svrgnuli šaha
i preuzeli kontrolu nad svojom naftom,
cijene su opet skočile.
Iako je to bilo loše za potrošače nafte…
Smiješno je. Ne znate gdje je plafon.
…bilo je sjajno za proizvođače nafte.
Nigerija je postala jedna od najbogatijih afričkih zemalja.
Ali nakon procvata u 70-ima
srušila se cijena nafte,
kao i nigerijsko gospodarstvo.
Ideja prokletstva resursa
jest da zemljama ne mora nužno biti bolje
jer imaju obilje prirodnih resursa.
To može poremetiti vrijednost valute,
učiniti druge industrije manje konkurentnima.
I izazvati gospodarska previranja i korupciju.
Problem nije u resursu.
Problem je u iskorištavanju resursa.
Jedno je da zemlja dobiva prihode od nafte.
Druga je stvar tko dobiva novac i kamo odlazi.
Velik dio uzele su transnacionalne korporacije.
Novac koji ostaje ide Nigerijskoj nacionalnoj naftnoj korporaciji
u vlasništvu vlade.
Korporacija upravlja naftnom industrijom u zemlji.
Dakle, imate operatora koji je i regulator.
Od neovisnosti,
nestale su milijarde.
Ta razina korupcije
ne kvari ljude samo ekonomski.
Kvari politički sustav.
Bilo je još žrtava.
Za više od 50 godina razlijevanja u delti Nigera
nastalo je 43 000 km otrovnih naftnih močvara.
Djeca plivaju u vodi prekrivenoj sirovom naftom.
Životni vijek
iznosi 41 godinu. Možda je jedan od najnižih na svijetu.
Ribari više ne mogu samo ostaviti zamke za vrijeme plime.
Neki ribari idu na rijeku,
muče se cijeli dan i noć i ništa ne ulove.
Nema više noći pod mjesečinom.
Plinske baklje koje pale naftne korporacije
gore 24 sata dnevno.
K tome,
Nigerija je vruća i suha zemlja.
Znači da je osjetljivija na porast temperature.
Od 2020. godine prosječna globalna temperatura
porasla je za više od jednog stupnja.
Toplinski valovi sve su jači, učestaliji i smrtonosniji.
Pokreću uragane koji brže jačaju.
Šumski požari spaljuju mnogo veća područja.
Klimatske promjene ne reagiraju na naše godišnje emisije.
Reagiraju na ukupnu količinu emisija.
Dakle, bogate su zemlje uzrokovale probleme.
Mi smo tijekom svih ovih godina ispustili sav taj ugljik.
Ali zemlje u razvoju plaćaju najveću cijenu.
Već su milijuni ljudi morali napustiti domove.
Sat otkucava. Možemo se zapitati postoji li nada
da ćemo kao ljudska vrsta uspjeti bez prelaska preko ruba.
Što je u opasnosti? Ne planet. Preživjet će.
U opasnosti smo mi.
Svijet godišnje ispusti 50-ak milijardi tona stakleničkih plinova.
Više nego u povijesti.
Vlade se slažu
da do 2050. godine tu brojku moramo svesti na neto nula.
I postići ugljičnu neutralnost.
Prijeći ćemo na neto nula emisija…
…težnju da ostvarimo neto nula.
…znatno smanjujući emisije.
…zakoni za neto nula.
Nigerija je osmislila institucionalne okvire
za smanjenje emisija za 20 %.
Ovaj problem nije poput koronavirusa,
gdje treba jedno cjepivo za borbu protiv jednog virusa
i njegovih inačica.
Ovo je vrlo široko pitanje koje treba mnogo rješenja.
Trebat će mnogo tehnologije
koja još nije razvijena.
Ali došlo je do dramatičnih promjena.
Vjetar i Sunčeva energija u mnogim su zemljama jeftinije od ugljena.
Tehnologija baterija ubrzano napreduje.
Vlade ulažu u više hidroelektrana i nuklearnih elektrana.
Električni su auti svake godine sve jeftiniji.
Za brodove i zrakoplove razvijaju se biogoriva i goriva na tekući dušik.
Ljudi rade na rješenjima za svaki komad ove pite.
Sadašnji cilj nije postići nultu emisiju ugljika.
Ljudi ciljaju na neto nulu.
Kažu da ćemo proizvoditi ugljik, ali ćemo stvoriti protutežu.
Obnavljanjem šuma, močvara.
Metodama u oceanima.
Što može upiti više ugljika.
Ili tehnologijama za hvatanje ugljika, koje su i dalje skupe.
To je problem s mnogim rješenjima.
Mnoge vlade pokušavaju postići ravnotežu.
Više od 40 zemalja ima poreze na ugljik
radi poskupljenja fosilnih goriva.
Tijekom proteklog desetljeća SAD prelazi s ugljena
na prirodni plin dobiven frakturiranjem.
SAD je od najvećeg svjetskog uvoznika nafte
postao najveći svjetski proizvođač nafte.
Tvornice prirodnog plina koje je SAD izgradio
velika su ulaganja u budućnost fosilnih goriva.
No to je pomoglo zemlji da znatno smanji emisije.
Emisije padaju i u Europi,
ali globalne emisije ne padaju.
Ako pogledamo gdje emisije rastu,
to se događa u zemljama u razvoju.
Čak i ako SAD i Europa budu surađivale na rješavanju problema,
ništa od toga ako nam se ne priključe zemlje u razvoju
jer ondje se nalaze buduće emisije.
Bez smanjenja emisija
u zemljama u razvoju, svi ćemo se spržiti.
Meni kao Nigerijki i Afrikanki
teško je vidjeti ljude koji žive u ekstremnom siromaštvu
i reći im: „Pričekajmo nekoliko godina
dok vam ne smislimo najbolje rješenje.“
Prosječna mlada osoba u Africi
želi istu količinu energije kao prosječna mlada osoba u Americi.
Žele iste mogućnosti.
A energija je ta zlatna nit
koja sprečava ljude da ostvare puni potencijal.
Iako je nigerijsko kopno bogato energijom…
To je zemlja s najvećim manjkom pristupa energiji na svijetu.
U zemlji s oko 200 milijuna ljudi
gotovo pola nema pristup električnoj energiji.
Oni koji imaju…
Svaki dan u devet ujutro nestane struje ondje gdje živim.
Vraća se u 14 h
pa opet nestane u 20 h.
Zato se većina tvrtki
oslanja na dizelske generatore.
Osamsto milijuna ljudi diljem svijeta nema pristup energiji.
Nemaju dovoljno energije za ispunjen i dostojanstven život.
To nije neugodnost.
To je razlika između života i smrti
za mnoge ljude.
Moraju se razvijati, imati struju i infrastrukturu kao mi.
Sad znamo da za to postoje bolji načini
od onih prije 200-300 godina.
Čuli ste za „preskakanje“,
da zemlje u razvoju mogu samo preskočiti tehnologije
kojima se bogati svijet obogatio.
Razvijat će se na temelju obnovljivih izvora.
Razvijene su zemlje malo licemjerne
jer traže od zemalja
koje trenutačno nemaju toliko novca
da prijeđu iz nečega što razvijene zemlje još rade.
Recimo da imam tetu na otoku Lagos
i da se od kuće do posla
svakodnevno vozi autobusom.
Štedjela je novac da kupi auto s dvojim vratima
koji vozi na dizel ili benzin.
Nema novca za električni auto.
A vi joj kažete da se mora voziti busom dok ne kupi električni auto.
Tako izgleda energetski prijelaz u Africi.
Prije negoli zemljama u razvoju zabranite uporabu fosilnih goriva i ugljena,
morate to moći isfinancirati.
Da bi Afrika zapravo obavila prijelaz,
stručnjaci kažu da bi trebalo uložiti 70 milijardi dolara godišnje.
Svjetski sjever trebao bi platiti klimatski dug
za dugogodišnju eksploataciju.
Oni koji su stvorili problem moraju u to uložiti.
Kad su se globalni vođe 2015. godine sastali u Parizu, pristali su.
Pariški sporazum o klimi
uključivao je tzv. Fond za zelenu klimu,
način da bogate zemlje pomognu prijelazu zemalja u razvoju.
Obećali su da će do 2020. godišnje davati 100 milijardi dolara.
Nismo ni blizu toga.
Ostali su kratki.
Za 90 milijardi.
Neke bogatije zemlje ulažu milijarde
u čiste energetske projekte diljem Afrike,
ali još više ulažu u fosilna goriva.
Britanski je premijer 2020. godine
održao govor na skupu o Africi.
Nema svrhe da u Velikoj Britaniji smanjujemo trošenje ugljena,
ako onda odemo u Afriku
i punimo džepove
poticanjem afričkih država
da ga više troše, zar ne?
Međutim, 90 % energetskih poslova koje je Velika Britanija taj tjedan sklopila
uključivalo je fosilna goriva.
Uzorak se nastavlja.
Kina je znatno pojeftinila tehnologije iskorištavanja vjetra i sunca,
ali još ulaže u elektrane na ugljen.
SAD je nedavno uložio devet milijardi dolara
u fosilna goriva diljem svijeta,
najviše u supsaharskoj Africi.
Dok su ulice bogatih zemalja sve čišće,
s autima koji štede gorivo ili su električni,
mnogi od starih gutača goriva
ne nestaju s lica Zemlje.
Izvoze ih u zemlje poput Nigerije
jer su to jedini auti koje si većina ljudi može priuštiti.
Afrika je odlagalište tehnologija.
Iako je Nigerija najveći proizvođač nafte na kontinentu,
malobrojne rafinerije zatvorene su ili ne rade.
Zato izvozi sirovu naftu diljem svijeta,
a većinu goriva uvozi iz Nizozemske i Belgije.
Ali to nije ista tvar koju troše.
Istražitelji su otkrili da je u uzorcima dizela
razina sumpora 204 puta veća od dopuštene
prema europskim standardima.
U svijetu se mnogo ulaže u uništavanje.
Svijet se sada suočava s prelaskom iz sustava nejednakosti
u sustav koji je pravedniji.
Osjećam odgovornost
za dobrobiti nafte i plina
i probleme, uključujući klimatske promjene.
Davne 1997. lord Browne održao je govor
koji je potresao naftnu industriju.
Osjetan je ljudski utjecaj na klimu.
Naftni svijet loše je reagirao
i objavio da sam „napustio crkvu“.
Ali sada i svjetski naftni divovi priznaju
da moramo doći do neto nule.
Vide u kojem smjeru pušu politički vjetrovi.
Moraju doprinijeti rješenju,
a ne nadati se da će isprikom dobiti oprost.
Većina tvrtki mora izabrati.
Uglavnom, te su naftne tvrtke izabrale naftu.
Obnovljivi izvori energije čine manje od jedan posto ulaganja.
Prema jednom izvještaju, do 2030. godine
većina naftnih divova
proizvodit će više nafte nego danas.
Dok su privatne tvrtke nekoć vladale naftnim svijetom,
one u državnom vlasništvu proizvode pola svjetske nafte i plina,
a mnoga njihova gospodarstva uvelike ovise o njima.
Zemlje koje gospodarski ovise o nafti
čeka pravi izazov.
Njihova je proizvodnja jeftinija nego tuđa,
pa će vjerojatno biti zadnji
koji će „ugasiti svjetla“ u ovoj industriji.
Svjetsko gospodarstvo vrijedno 88 bilijuna dolara
temelji se na energetskom sustavu
u kojem nafta ima glavnu ulogu.
Ostali energetski prijelazi trajali su stoljećima. Za ovaj imamo 30 g.
Očekujem da će nafta još dugo biti prisutna,
ali rabit će je samo oni
koji nemaju drugog izbora.
Bogate zemlje povijesno odgovorne
za najveći udio emisija ugljika
imaju najveću odgovornost da nešto poduzmu.
Postoji problem pravednosti.
Svi na neki način imaju pravo, ali to nije bitno.
Moramo zajedno raditi na ovome, bez obzira na to je li pošteno.
Zemlje u razvoju kažu da žele biti dio ovoga.
„Želimo prijelaz, ali trebamo pomoć.”
Ne možemo ostvariti klimatske ciljeve
ako svima ne osiguramo pristup.
Priča o energiji, klimatskim promjenama i razvoju mora biti ista.
Za trideset godina svijet će izgledati drukčije.
Koliko će se promijeniti i koliko će drukčije izgledati,
to je još teško vidjeti.
Nekad je teško sanjati o budućnosti
i putu do nje.
Ali nov sustav je moguć.
U to polažem nadu.
Prijevod titlova: Tomislav Šimunić