I 1856 udførte
en forsker ved navn Eunice Foote
et eksperiment.
Hun fyldte et rør med almindelig luft
og et andet med kuldioxid,
satte termometre i begge og anbragte dem i solen.
Og hun bemærkede, at røret med kuldioxid
blev meget varmere og holdte længere på varmen.
Hun offentliggjorde resultaterne og bemærkede: "En atmosfære med den gas
ville medføre en høj temperatur på vores Jord."
Tre år senere fandt Edwin Drake olie i det vestlige Pennsylvania.
Ethundred år efter den første brønd
fejrede den amerikanske olieindustri sit 100-års jubilæum.
Og de inviterede fysikeren Edward Teller,
en af opfinderne af atombomben,
til at holde en tale om energiens fremtid.
"Vi skal nok lede efter andet brændstof," fortalte han publikum.
"For den ekstra kuldioxid, fra fossile brændstoffer,
forårsager en drivhuseffekt."
Hvilket han mente ville være nok
til at smelte iskappen og oversvømme New York.
KLIMAFORSKER
I 1965 var forskerne selvsikre nok
til at advare den amerikanske præsident,
Lyndon B. Johnson.
Et årti senere lavede Exxons egne forskere dystre forudsigelser.
ESTIMERET TEMPERATURSTIGNING
I 1988 var det forsidenyheder.
Og siden da
har vi pumpet kuldioxid ud i atmosfæren
i et alarmerende tempo.
Vi har en verdensøkonomi i dag
der afhænger af fossile brændstoffer til energi.
En tredjedel fra olie.
Det er enormt ironisk, at de samme stoffer,
der hjalp os med at nå nutidens udviklingsniveau,
nu er de stoffer, der truer vores civilisations fremtid.
Regeringer er ved at enes om,
at vi ikke bør lade verden opvarme mere end 1,5 grader.
Og det overstiger vi snart i 2030.
Så hvorfor er det så svært at slukke for hanen?
Og kan vi nå det i tide?
Industrilande har udviklet en stor afhængighed af olie.
Den har givet vores liv en ny frihed.
De uvurderlige lagre af olie på disse eksotiske øer.
Deres rigdom ændrer på Arabiens gamle livsstil.
Den nigerianske regering
elsker olien mere end vores liv.
Stigende mængder kuldioxid omgiver os.
Hvis mennesket fortsat misbruger sit miljø,
kan Jorden til sidst ligge øde.
Oliens historie er en historie om geopolitisk sammenstød,
teknologisk udvikling og intens konkurrence.
Historien om olie er en historie om ulighed.
En historie om dominans.
Det Nigeria, jeg blev født i…
MILJØAKTIVIST
…var kun et par år
før det britiske kolonistyres ophør.
På det tidspunkt var det en landbrugsøkonomi.
Bomuld fra nord,
kakao fra vest og gummi fra midtvesten.
Og i det område, hvor Nnimmo voksede op, fiskeri.
Nigerdeltaet er et område,
hvor vandmasser krydser på tværs,
åer, floder, flodmundinger,
som er yngleplads for de fleste fisk i Guineabugten.
Der var så frugtbart, at fiskere kunne efterlade fælder ved højvande
og hente dem ved lavvande. Og om aftenen…
…sad børn i måneskinnet, og de ældre fortalte historier.
De vidste ikke, de sad på en af de mest olierige regioner på Jorden.
Indtil briterne gav Shell og BP
en eksklusiv tilladelse til at lede efter olie.
De fandt sort guld i 1956.
Nigerianere håbede på, at opdagelsen af olie i deres lokalsamfund
ville medføre positive forandringer i økonomien,
i folkets sundhed, i beskæftigelsen og alt.
Og få år senere blev Nigeria uafhængigt.
Fremtiden så lys ud.
Fossile brændstoffer havde jo forandret andre lande.
Verdens rigeste nationer havde været meget fattigere.
Mængden af arbejde, en person kunne udføre,
afhang af deres hænder, og muligvis hjælp fra en hest eller et muldyr.
Kul var den første opdagelse, der ændrede på det.
Gamle organismer i have og sumpe
havde suget solens kraft til sig.
Deres fossiler komprimeredes over millioner af år til kul.
Og en kilometer eller flere nede til naturgas og råolie.
At brænde kul af, denne tidskapsel af solenergi,
hjalp Storbritannien med at blive det første industriland
og det mægtigste imperium, verden nogensinde havde set.
Og så kom olie.
Og det startede bølgen.
Det blev opdaget, at benzin,
som havde været et affaldsprodukt, da de raffinerede olie,
faktisk var et godt brændstof til biler.
Olie var den mest energifyldte væske,
man kunne få fingrene i.
Fra begyndelsen var det meget vigtigt for den britiske flåde,
der ville have adgang til britisk kontrolleret olie.
Det begyndte som et syndikat af private investorer,
der var på en rejse og et eventyr
for at finde olie for foden
af Zagrosbjergene i Persien.
Det var starten på Anglo-Persian Oil Company.
Senere omdøbt til British Petroleum.
Og de nåede det lige.
Første verdenskrig begyndte med kavalerier og folk på heste.
Og den sluttede med fly,
tanks og lastbiler.
Da den allierede flåde skiftede fra kul til olie,
kunne skibene sejle længere, før de skulle tanke.
TYSKLAND OVERGIVER SIG
Olie satte verden i gang.
Folk fik en nyfunden frihed,
kørte over det hele, fløj overalt.
Millioner af mennesker er ikke længere fattige.
Olie skabte den moderne verden.
Rørledninger blev bygget, veje blev bygget,
benzinstationer og raffinaderier blev bygget.
Alle ville investere i olie og gas.
Men overskuddet var skævt.
Havet af råolie under Persiens ørken
førte til det Mellemøstlige olieboom.
Iran fik en brøkdel af overskuddet fra deres egen olie,
mens briterne fik resten.
Og de var trætte af den aftale.
De iranske nationalister klargjorde deres hensigt
om at beslaglægge olieindustrien og ekspropriere BP.
Så i 1953
planlagde Storbritannien og Amerika et kup,
der væltede Irans demokratisk valgte leder og gav magten til Shahen.
Fordi de følte, at han var mere tilbøjelig
til at have et godt forhold til Vesten.
Og sådan endte en ung Lord Browne der.
Jeg tilbragte mange år som barn i Iran,
da min far arbejdede i olieindustrien.
Og da han blev 18,
begyndte han selv at arbejde for BP.
Jeg arbejdede i olieindustrien
i den tro, at man kunne løse problemer,
som ingen før havde løst.
Hvordan kunne du bruge olie til at komme længere?
På det tidspunkt
var BP et af syv firmaer fra kun tre lande,
som kontrollerede 85% af verdens oliereserver.
Og i Nigeria
lærte de hurtigt, at olie
ikke betød velstand for alle.
Under kolonistyret havde
briterne gjort forskellige stater til en enkelt nation.
Og efter uafhængigheden sagde Nnimmos hjemregion,
at de ville løsrive sig.
Som barn forstod jeg ikke helt,
hvad der var på spil.
For mig var det mest spændende,
at der ville være en ny nation, Biafra.
Men denne region omfattede det meste af Nigerdeltaet
og dets oliereserver.
Så da den nigerianske regering erklærede krig, støttede briterne den.
Min landsby var en krigsfront.
Regeringen blokerede regionen.
Det anslås, at mere end en million civile
døde af sult.
Jeg hører stadig stemmer i mit hoved
fra folk, der beder om hjælp og græder efter mad.
Det glemmer man ikke med det samme.
Biafra overgav sig i 1970.
Næste år sluttede Nigeria sig til OPEC,
en alliance af olieproducerende lande,
der ville tage kontrollen over deres ressourcer tilbage.
Og i 70'erne udøvede de deres magt
og hævede oliepriserne,
og nogle lande droppede USA for deres støtte til Israel.
Pludselig var det en krise
og et chok for den politiske orden.
Benzinstationer løb tør.
Flyselskaberne mindskede afrejser.
Fabrikker måtte lukke.
Og i 1979, da iranerne væltede Shahen,
og tog kontrollen over deres olie,
steg priserne atter en gang.
Det var slemt for olieforbrugere…
Det er latterligt. Man ved ikke, hvor det slutter.
…men det var godt for olieproducenter.
Nigeria blev et af de rigeste lande i Afrika.
Men efter 70'ernes boom
styrtdykkede oliepriserne,
ligesom Nigerias økonomi.
Tanken med ressourceforbandelsen er,
at lande ikke nødvendigvis
klarer sig bedre, fordi de har mange naturressourcer.
Det kan sænke valutaen og gøre
andre industrier mindre konkurrencedygtige.
Og skabe økonomisk uro og korruption.
Problemet er ikke ressourcen.
Men hvordan ressourcen udnyttes.
En ting er, at et land får olieindtægter.
Noget andet er, hvem der får pengene.
En stor del af det er gået til transnationale selskaber.
Og pengene, der bliver,
går til Nigerian National Petroleum Corporation,
som ejes af regeringen
og som også har ansvaret for at regulere landets olieindustri.
Så du har en operatør, som også er regulator.
Og siden uafhængigheden
er milliarder forsvundet.
Det niveau af korruption
ødelægger ikke bare folk økonomisk. Det ødelægger det politiske system.
Og der var andre omkostninger.
I Nigerdeltaet har over 50 års emission
skabt 43.500 kilometer giftige oliesumpe.
Børn svømmer i vand dækket af råolie.
Den forventede levealder
er på 41 år, måske en af de laveste i verden.
Fiskere kan ikke længere bare efterlade deres fælder ved højvande.
Du har de fiskere, der går ud i floderne
og slider hele dagen og natten uden at fange noget.
Og ikke flere nætter med måneskin.
Gasskyerne, der udledes af oliefirmaerne,
brænder 24 timer hver dag.
Og oven i alt det,
er Nigeria et varmt, tørt land,
så det er mere følsomt over for stigende temperaturer.
Og fra og med år 2020 er den globale gennemsnitstemperatur
steget med mere end en grad.
Varmebølger bliver varmere, hyppigere og mere dødbringende.
Kraftfulde orkaner bliver hurtigt voldsommere.
Skovbrande brænder meget større områder af.
Klimaforandringerne reagerer ikke på vores årlige emission,
de reagerer på vores samlede emission.
Så de rige lande skabte problemerne.
Vi har udsendt al den kuldioxid i alle de år.
Men udviklingslandene står med udgifterne.
Millioner af mennesker er flygtet fra deres hjem.
Uret tikker, og vi kan spekulere over, om der er håb for,
at vi kan gøre noget, så menneskeracen ikke går under.
Hvad er i fare? Ikke planeten, den overlever. Det er os.
Verden udleder omkring 50 milliarder tons
drivhusgasser om året,
mere end nogensinde.
Og regeringerne er enige om, at vi skal være kulstofneutrale
i 2050.
Og være kulstofneutrale.
-Kulstofneutralitet er en overgang… -…en stræben efter kulstofneutralitet.
-…reducere emissionerne markant. -…lovgivningen for kulstofneutralitet.
Nigeria har indført institutionelle rammer
for at reducere emissionen med 20%.
Problemet er ikke ligesom coronavirussen,
hvor man skal bruge en vaccine til en virus
og dens varianter.
Det er et meget bredt problem, der har brug for mange løsninger.
Og det kræver en masse teknologi,
der ikke er udviklet endnu.
Men der er sket dramatiske ændringer.
Vind- og solenergi er nu billigere end kul
i mange lande.
Batteriteknologi forbedrer sig hurtigt.
Regeringer investerer i mere vandkraft og atomkraftværker.
Elbiler bliver billigere for hvert år.
Og til store skibe og fly
arbejder ingeniører på biobrændstof og flydende brint.
Og folk arbejder på løsninger til alle problemerne.
Og det nuværende mål er ikke at nå nul kuldioxidemission.
Folk sigter mod kulstofneutralitet.
De siger: "Vi vil producere kulstof, men vi kompenserer."
Ved at genskabe skove og vådområder.
Teknikker i havet.
Som kan optage mere kulstof.
Eller kulstofindsamlingsteknologi,
som stadig er dyr.
Det er problemet med mange af løsningerne.
Så mange regeringer prøver at hjælpe.
Mere end 40 lande har en pris på kulstof,
så fossile brændstoffer bliver dyrere.
Og i løbet af det seneste årti har USA bevæget sig fra kul
til naturgas, resultatet af fracking.
Amerika gik fra at være verdens største importør af olie
til verdens største olieproducent.
Og de naturgasanlæg, som USA har bygget,
er store investeringer i en fremtid med fossilt brændstof.
Men det har hjulpet landet med at reducere emissioner.
Og emissionerne falder også i Europa,
men ikke globale emissioner.
Når man ser på, hvor emissionerne vokser nu,
sker det i udviklingslandene.
Selv hvis USA og Europa arbejder sammen for at løse problemet,
kan det ikke lykkes, hvis ikke udviklingslandene er med,
for der skabes fremtidens emissioner.
Mindsker vi ikke emissionerne
i udviklingslandene, så er vi færdige.
Som nigerianer og afrikaner
er det svært at se folk, der lever i ekstrem fattigdom
og sige til dem: "Vi venter et par år,
til vi finder den bedste løsning for at redde jer."
Den gennemsnitlige unge i Afrika
vil have den samme mængde energi som den unge i Amerika.
De vil have de samme muligheder.
Og energi er det, der forhindrer folk i at nå deres fulde potentiale.
Selvom Nigerias jord er energirig…
Det er det land, der har mindst adgang til energi.
I et land med omkring 200 millioner mennesker
har næsten halvdelen ikke adgang til elektricitet.
For dem der har…
Hver dag klokken ni om morgenen
bliver der slukket for strømmen, hvor jeg bor.
Den kommer tilbage klokken 14,
og så forsvinder den igen klokken 20.
Så de fleste butikker
er afhængige af generatorer for at holde lyset tændt.
Der er 800 millioner mennesker i verden, der ikke har adgang til energi.
Og har nok til at leve et fuldt og værdigt liv.
Det er ikke en ulempe.
Det er forskellen på liv og død
for mange mennesker.
De skal udvikle sig, have elektricitet og infrastruktur, ligesom os.
Men der er bedre måder at gøre det på, end vi gjorde for 200-300 år siden.
Man hører om kvantespring,
at udviklingslande kan droppe de teknologier,
som den rige verden fik rigdommen fra.
I stedet for kan de bruge vedvarende energi.
Det er lidt hyklerisk, at de udviklede lande
beder lande,
som lige nu ikke har så mange penge,
om at springe over noget, som de lige nu er midt i.
Hvis jeg har en tante på Lagos Island,
og hun tager bussen
fra sit hjem til sin forretning hver eneste dag.
Hun har sparet penge op for at købe en lille to-dørs bil,
som nok kører på diesel eller benzin.
Hun siger: "Jeg har ikke penge til at købe elbilen."
Og du siger: "Fortsæt med bussen, indtil du har råd."
Sådan ser energiovergangen ud nu i Afrika.
Før du kan fortælle udviklingsverdenen: "Brug ikke fossilt, brug ikke kul",
så skal det finansieres.
For at Afrika kan nå overgangen,
ville det kræve en investering på 70 milliarder hvert år.
Det globale nord burde betale en klimagæld
for den udnyttelse, der har fundet sted i så mange år.
De, der skabte problemet, skal investere, så det kan lade sig gøre.
Og da globale ledere mødtes i Paris i 2015, var de enige.
Parisaftalen
inkluderede noget kaldet Den Grønne Klimafond,
så velhavende lande
kan hjælpe udviklingslandene med overgangen.
De lovede at give 100 milliarder om året fra år 2020.
Vi er ikke engang tæt på.
De har fejlet
med 90 milliarder.
Nogle rigere lande investerer milliarder
i rene energiprojekter i Afrika,
men de investerer endnu mere i fossile brændstoffer.
I 2020
talte Storbritanniens premierminister til et Engelsk-Afrikansk møde.
Det giver ingen mening, hvis vi reducerer afbrændingen af kul,
hvis vi så tager til Afrika
og tjener penge
ved at opmuntre afrikanske stater til at forbruge mere, vel?
Men senere kom det frem, at 90% af energiaftalerne,
som Storbritannien havde indgået, var i fossile brændstoffer.
Mønsteret fortsætter.
Kina har gjort vind- og solteknologier meget billigere,
men de investerer stadig i kulkraftværker.
Og for nylig har USA investeret ni milliarder
i fossile brændstoffer verden over, mest i Afrika syd for Sahara.
Mens gaderne i de rige lande bliver renere
med brændstofeffektive eller elektriske biler,
forsvinder mange af benzinslugerne
ikke fra Jordens overflade.
De eksporteres til lande som Nigeria,
fordi det er de eneste biler, folk har råd til.
Afrika har været en losseplads for teknologier.
Og selvom Nigeria er kontinentets største olieproducent,
er de få raffinaderier, de har, lukkede eller ødelagte.
Så de eksporterer deres råolie rundt omkring i verden
og importerer det meste af deres brændstof fra Holland og Belgien.
Men de afbrænder ikke det samme, som de gør.
Efterforskerne fandt, at dieselprøver indeholdt svovlindhold
204 gange det tilladte
efter europæiske brændstofstandarder.
Der investeres meget i ødelæggelse i verden.
Verden skal nu gå fra et uretfærdigt system
til et mere retfærdigt system.
Jeg anerkender helt klart
både fordelene ved olie og gas
og problemerne, inklusive klimaforandringer.
I 1997
holdt Lord Browne en tale,
der chokerede olieindustrien.
Der er en menneskelig indflydelse på klimaet.
Olieverdenen reagerede dårligt
og erklærede, at jeg havde "forladt kirken".
Men nu anerkender verdens oliekæmper, at vi skal være kulstofneutrale.
De kan fornemme den politiske stemning.
De må bidrage til løsningen,
ikke bare håbe, at ordet "undskyld" kan gøre det godt igen.
De fleste firmaer har et valg.
Men olieselskaberne har generelt valgt
olie.
Vedvarende energi udgør mindre end én procent af deres investeringer.
En rapport anslår, at i 2030
vil de fleste af verdens oliekæmper
rent faktisk producere
mere olie, end de gør i dag.
Og mens private firmaer engang regerede olieverdenen,
producerer statsejede nu halvdelen af verdens olie og gas,
og mange af deres økonomier afhænger af dem.
Lande, der er meget økonomisk afhængige af olie,
har en stor udfordring.
Deres produktion er billigere end andres,
så de bliver nok de sidste,
som vil slukke for den industri.
Verdensøkonomien på $88 trillioner har været baseret på et energisystem,
hvor olie har en fremtrædende rolle.
Andre energiovergange tog århundreder. Det skal ske om 30 år.
Jeg forventer, at olie vil være her i lang tid,
men den vil blive brugt af dem, der ikke har andet valg end at bruge olie.
Rige lande, som er ansvarlige for den største andel af emissionen,
har det største ansvar for at handle først og mest.
Der er et spørgsmål om retfærdighed,
og alle har på en måde ret, men det er lige meget.
Vi skal alle arbejde sammen, uanset om det er fair.
Udviklingslandene siger: "Vi vil være en del af det.
Vi vil gerne, men vi har brug for hjælp."
Vi kan ikke nå vores klimamål, hvis vi ikke opnår universel adgang til alle.
Historien om energi, klimaændringer
og udvikling skal være den samme.
Om 30 år vil verden se anderledes ud.
Hvor meget den vil ændre sig,
det er stadig svært at se.
Nogle gange er det svært at drømme om fremtiden og vejen dertil.
Men et nyt system er muligt.
Og der ligger mit håb.
Tekster af: Mads Jensen