V roce 1856 provedla vědkyně jménem Eunice Footeová experiment.
Naplnila jednu zkumavku normálním vzduchem
a druhou oxidem uhličitým,
dala do nich teploměr a dala je na slunce.
A všimla si, že zkumavka s oxidem uhličitým
se o hodně víc zahřála a zůstala déle teplá.
Své výsledky zveřejnila s tím,
že „atmosféra z toho plynu
způsobí na naší zemi vysokou teplotu.“
O tři roky později narazil Edwin Drake v západní Pensylvánii na ropu.
Sto let od tohoto prvního vrtu
oslavil americký ropný průmysl sté výročí.
Pozvali fyzika Edwarda Tellera,
jednoho z vynálezců atomové bomby,
aby přednesl projev o budoucnosti energie.
„Asi budeme muset hledat další zdroje paliva,“ řekl jim.
„Protože ten přebytečný uhlík, co se uvolňuje z fosilních paliv,
způsobuje skleníkový efekt.“
Což by podle něj stačilo
k roztání ledovců a zatopení New Yorku.
V roce 1965 si tím vědci byli natolik jistí,
že oficiálně varovali amerického prezidenta Lyndona B. Johnsona.
O deset let později interní vědci z Exxonu
učinili pochmurné předpovědi.
V roce 1988 to zaplnilo titulní stránky.
A od té doby
do atmosféry pumpujeme oxid uhličitý
stále rychleji.
Dnes máme světovou ekonomiku,
která čerpá většinu energie z fosilních paliv.
Třetinu z toho z ropy.
Je obrovskou ironií, že právě látky,
které nám pomohly dosáhnout dnešní úrovně,
jsou ty, které ohrožují budoucnost civilizace, jak ji známe.
Vlády se začínají shodovat na tom,
že bychom neměli dopustit oteplení planety o více než 1,5 °C.
Tímto tempem to překročíme do roku 2030.
Tak proč je tak těžké vypnout kohoutek?
A stihneme to udělat včas?
V průmyslovém světě došlo k velké závislosti na ropě.
Přineslo nám to novou svobodu.
Neocenitelné zásoby ropy na těchto exotických ostrovech.
Jejich bohatství zcela mění starý život v Arábii.
Nigerijská vláda miluje ropu víc než naše životy.
Obklopuje nás stále větší množství oxidu uhličitého.
Jestli člověk bude dál zneužívat životní prostředí,
i Země může být zcela neúrodná.
ROPA
Příběh ropy je příběhem geopolitického střetu,
technologického vývoje a intenzivní konkurence.
Příběh ropy je příběhem o nerovnosti.
Je to příběh o dominanci.
V Nigérii, kde jsem se narodil,
zbývalo jen pár let do konce britské koloniální vlády.
Tehdy tam byla zemědělská ekonomika.
Bavlna ze severu,
kakao ze západu a guma ze středozápadu.
A v oblasti, kde Nnimmo vyrůstal, rybaření.
Delta Nigeru je oblast,
která je protkána vodními útvary,
potoky, říčkami, řekami, ústími řek,
což je živná půda pro většinu ryb v Guinejském zálivu.
Byla tak úrodná, že rybářům stačilo při přílivu naklást pasti
a vyzvednout je při odlivu. A večer…
Děti seděly v měsíčním světle a staří vyprávěli příběhy.
Nevěděli, že sedí v jedné z nejbohatších ropných oblastí na Zemi.
Dokud Britové nedali společnostem Shell a BP
exkluzivní povolení k průzkumu těžby ropy.
V roce 1956 narazili na černé zlato.
Nigerijci velice doufali, že objevení ropy v jejich komunitách
bude mít pozitivní vliv na jejich životní úroveň,
zdravotní stav obyvatel, zaměstnanost, všechno.
A o pár let později získala Nigérie nezávislost.
Budoucnost vypadala růžově.
Fosilní paliva přece proměnila i jiné země.
Nejbohatší národy světa byly kdysi mnohem chudší.
Člověk mohl vykonat takové množství práce,
kolik zvládl vlastníma rukama,
možná za pomoci koně nebo muly.
První objev, který to změnil, bylo uhlí.
Starodávné organismy v oceánech a bažinách pohlcovaly sílu slunce.
Za miliony let se z jejich fosílií stalo uhlí.
A o kilometr a půl nebo víc níže
pak zemní plyn a surová ropa.
Spalování uhlí, této zakonzervované sluneční energie,
pomohlo Británii stát se prvním průmyslovým národem
a nejmocnějším impériem,
jaké svět kdy viděl.
A pak přišla ropa.
Nastal obrovský rozmach.
Zjistilo se, že benzín,
což byl vlastně odpad při rafinaci ropy,
je velmi dobré palivo do aut.
Ropa byla nejbohatším tekutým zdrojem energie,
který se dal získat.
Od začátku byla velmi důležitá pro britské námořnictvo,
které chtělo mít přístup k britské ropě.
Začalo to jako syndikát soukromých investorů,
kteří se vydali na dobrodružnou cestu,
aby našli ropu v podhůří
pohoří Zagros v Persii.
To byl začátek Anglo-perské ropné společnosti.
Později se přejmenovala na British Petroleum.
A právě včas.
První světová válka začala útoky kavalérie a lidmi na koních.
A skončila letadly, tanky a náklaďáky.
Když spojenecké námořnictvo přešlo z uhlí na ropu,
urazily lodě mezi tankováními delší vzdálenosti.
NĚMECKO SE VZDÁVÁ
Ropa uvedla svět do pohybu.
Lidé objevovali novou svobodu,
všude jezdili auty a létali.
Miliony lidí se povznesly z chudoby.
Ropa stvořila moderní svět.
Stavěly se ropovody, silnice,
benzínky, rafinerie.
Všichni chtěli investovat do nafty a plynu.
Ale zisk to nepřinášelo všem.
Oceán surové nafty pod perskou pouští
vedl k ropnému boomu na Blízkém východě.
Írán měl z vlastní nafty jen zlomek zisku,
zatímco Britové shrábli zbytek.
A rozhodli se, že už toho mají dost.
Dlouho potlačovaný íránský nacionalismus dal jasně najevo svůj úmysl
zabavit ropný průmysl a vyvlastnit britskou společnost.
Takže v roce 1953
Británie a USA zorganizovaly převrat
a svrhly demokraticky zvoleného íránského vůdce a dosadili šáha.
Protože měly pocit, že bude svolnější
k dobrým vztahům se Západem.
Tak se tam ocitl mladý lord Browne.
Jako dítě jsem strávil mnoho let v Íránu,
když tam můj otec pracoval v ropném průmyslu.
A když mu bylo 18,
sám začal pracovat v BP.
Dal jsem se k ropnému průmyslu,
protože jsem věřil, že se tam dají řešit problémy,
které zatím nikdo nevyřešil.
Jak lze využít ropu, abychom se dostali výš a dál?
V té době byla BP jednou ze sedmi firem z pouhých tří zemí,
které ovládaly 85 % světových zásob ropy.
A v Nigérii rychle zjistili,
že ropa neznamená prosperitu pro všechny.
Pod koloniální nadvládou
Britové násilně sjednotili různé státy v jeden národ.
Po získání nezávislosti Nnimmův rodný kraj oznámil,
že se odtrhne.
Jako malý jsem úplně nechápal,
co je v sázce.
Pro mě bylo nejvíc vzrušující,
že vznikne nový národ jménem Biafra.
Tato oblast však zahrnuje většinu delty Nigeru
a její zásoby ropy.
A když nigerijská vláda vyhlásila válku,
Britové ji podpořili.
Moje vesnice byla víceméně válečná fronta.
Vláda oblast zablokovala.
Odhaduje se,
že přes milión civilních obyvatel zemřelo hlady.
Pořád slýchám v hlavě hlasy lidí,
kteří volají o pomoc, prosí o jídlo.
Na to se nedá jen tak zapomenout.
Biafra se vzdala v roce 1970.
Příští rok se Nigérie připojila k OPEC,
alianci zemí vyvážejících ropu,
které chtěly získat zpět kontrolu nad svými zdroji.
A v 70. letech získaly moc,
zvýšily ceny nafty
a některé země bojkotovaly USA kvůli vojenské pomoci Izraeli.
Najednou z toho byla krize
a šok pro politický řád.
Čerpací stanice jsou na suchu.
Letecké společnosti omezily letové řády.
Továrny musely zavřít.
A v roce 1979, kdy Íránci svrhli šáha
a převzali kontrolu nad ropou,
ceny znovu raketově stouply.
Zatímco to bylo špatné pro spotřebitele…
Je to směšné. Nevíte, kde se to zastaví.
…bylo to skvělé pro producenty ropy.
Nigérie se stala jednou z afrických nejbohatších zemí.
Ale po tom vzestupu v 70. letech
se ceny ropy propadly
a s nimi i nigerijská ekonomika.
Pojem prokletí přírodních zdrojů říká,
že zemím, které mají hojnost přírodních zdrojů,
se nemusí vést lépe jen kvůli tomu.
Může to znehodnotit měnu
a snížit konkurenceschopnost jiných odvětví.
A způsobit ekonomický chaos a korupci.
Problém není ten přírodní zdroj,
ale to, jak se využívá.
Jedna věc jsou státní příjmy z ropy.
Jiná věc je, kdo ty peníze získá, kam jdou.
Velký kus sebraly nadnárodní korporace.
A ty peníze, co zůstanou,
tečou do Nigerijské národní ropné společnosti,
kterou vlastní vláda
a která také řídí ropný průmysl země.
Takže máte operátora, který je zároveň regulátor.
A od získání nezávislosti
zmizely miliardy.
PŘÍBĚH O ZMIZELÝCH 20 MILIARDÁCH
Taková úroveň korupce
nekorumpuje lidi jen ekonomicky.
Poškozuje politický systém.
A vznikly další náklady.
V deltě Nigeru za 50 let úniků ropy
vznikly toxické ropné bažiny o rozloze přes 70 000 kilometrů čtverečních.
Děti plavou ve vodě plné surové ropy.
Průměrná délka života
je 41 let, možná jedna z nejnižších na světě.
Rybářům už nestačí nalíčit při přílivu pasti.
Máte rybáře, kteří jdou do řeky,
dřou celý den a celou noc a nic nechytí.
A už žádné měsíční noci.
Plyn, který spalují ropné společnosti,
hoří 24 hodin denně.
A Nigérie je navíc horká a suchá země,
takže je citlivější na stoupající teploty.
A od roku 2020 průměrná globální teplota
stoupla o více než jeden stupeň Celsia.
Vlny veder jsou čím dál silnější, častější a smrtonosnější.
Vytvářejí hurikány, které rychleji sílí.
Lesní požáry zasahují mnohem větší oblasti.
Změna klimatu nereaguje na emise, které jsme vypustili letos,
ale na kumulativní emise.
Takže problémy způsobily bohaté země.
My jsme ti, kteří celá ta léta vypouštěli uhlíkové emise.
Ale břímě nákladů nesou rozvojové země.
Již milióny lidí kvůli tomu musely utéct z domova.
Čas běží a můžeme si říkat, jestli je naděje,
aniž bychom se jako lidstvo zřítili do propasti.
Co je v ohrožení? Planeta ne. Ta to přežije.
V ohrožení jsme my.
Svět vypouští asi 50 miliard tun
skleníkových plynů ročně.
Víc než kdy předtím.
A vlády se shodují,
že do roku 2050 musíme mít čisté nulové emise uhlíku.
A dosáhnout uhlíkové neutrality.
Přecházíme na čisté nulové emise…
…velké úsilí o čistou nulu.
…což významně sníží emise.
…zákony pro čisté nulové emise.
Nigérie vytvořila institucionální rámec
pro snížení emisí o 20 %.
Tento problém není jako koronavirus,
kde stačí jedna vakcína na jeden vir
a jeho mutace.
Toto je velmi široká problematika, která potřebuje mnoho řešení.
A bude vyžadovat spoustu technologií,
které ještě nebyly vyvinuty.
Ale již došlo k dramatickým změnám.
Větrná a solární energie jsou dnes v mnoha zemích levnější než uhlí.
Baterie se rychle zlepšují.
Vlády víc investují do vodních a jaderných elektráren.
Elektromobily jsou každý rok levnější.
A pro dálkové lodě a letadla
vyvíjejí inženýři biopaliva a tekutý vodík.
A lidé pracují na řešeních pro každý dílek skládačky.
A současným cílem není dosáhnout nulových uhlíkových emisí.
Lidé cílí na čistou nulu.
Tím říkají: „Vyprodukujeme uhlík, ale vykompenzujeme to.“
Obnovou lesů a mokřadů.
Různými postupy v oceánu.
Což může pomoct vstřebat víc uhlíku.
Nebo technologií, která zachycuje uhlík,
ale je však stále drahá.
To je problém mnoha těchto řešení.
Takže se mnoho vlád snaží zvrátit rovnováhu.
Ve více než 40 zemích se uhlí prodává za takovou cenu,
aby spalování fosilních paliv bylo dražší.
A v posledním desetiletí USA přechází z uhlí
na zemní plyn, který je výsledek frakování.
USA se z největšího dovozce nafty na světě
staly jejím největším světovým producentem.
A továrny na zemní plyn, které se v USA staví,
jsou velké investice do budoucnosti fosilních paliv.
Zemi to pomohlo významně snížit emise.
Emise klesají i v Evropě,
ale globální emise ne.
Když se podíváte, kde teď emise rostou,
je to všechno v rozvojovém světě.
I když se Spojené státy a Evropa spojí, aby tento problém vyřešily,
nepodaří se nám to, pokud nezapojíme rozvojové země,
protože v budoucnosti budou emise vznikat tam.
Jestli nezkrotíme emise v rozvojových zemích,
všichni se usmažíme.
Jako Nigerijka a Afričanka trpím,
když vidím lidi žijící v extrémní chudobě
a říkám jim něco jako aby vydrželi pár let,
než najdeme nejlepší řešení, které je z toho dostane.
Průměrný mladý Afričan
chce stejné množství energie jako průměrný mladý Američan.
Chce stejné příležitosti.
A energie je ta červená nit,
která lidem brání v naplnění svých možností.
I když je Nigérie bohatá na energii…
Je to země, ve které je nejhorší přístup k energii na světě.
V zemi se zhruba 200 miliony obyvatel
nemá skoro polovina lidí přístup k elektřině.
A ti, kteří ho mají…
Každý den v devět ráno
vypadne tam, kde bydlím, elektřina.
Obnoví se ve dvě odpoledne
a v osm večer zase vypadne.
Takže většina firem
kvůli osvětlení spoléhá na dieselové generátory.
Na světě je 800 milionů lidí, kteří nemají přístup k energii.
A mít dost energie na plnohodnotný a důstojný život.
Nejde o nepohodlí.
Pro mnoho lidí to znamená
rozdíl mezi životem a smrtí.
Musí mít možnost se rozvíjet, mít elektřinu a infrastrukturu jako my.
Ale víme, že na to existují lepší způsoby
než před 200 až 300 lety.
Slýcháte o přeskakování generací,
že rozvojové země mohou přeskočit technologie,
díky kterým zbohatl bohatý svět.
Budou se rozvíjet díky obnovitelné energii.
Od vyspělých zemí je trochu pokrytecké
chtít od zemí,
které teď nemají tolik peněz,
aby udělaly ten skok a opustily něco, na čem ještě pracují.
Řekněme, že mám tetu na ostrově Lagos
a ta jezdí každý den
autobusem z domova do své firmy.
Šetří peníze na malé dvoudveřové auto,
které nejspíš jezdí na naftu nebo benzín.
Ta vám řekne, že nemá peníze na elektrické auto.
A vy jí řeknete, že než si ho koupí, musí dál jezdit autobusem.
Takhle nyní v Africe vypadá změna energií.
Než řeknete rozvojovým zemím, že nemají používat fosilní paliva a uhlí,
musíte mít rozmyšlené financování.
Aby Afrika tu změnu zvládla,
vyžadovalo by to podle odborníků investici 70 miliard ročně.
Bohatý sever by měl zaplatit klimatický dluh,
kvůli vykořisťování, které trvá tolik let.
Ti, kdo problém vytvořili, mají povinnost do toho investovat.
A když se světoví lídři v roce 2015 sešli v Paříži, souhlasili.
Součástí Pařížské klimatické dohody
je Zelený klimatický fond,
pro bohaté země způsob,
jak pomáhat se změnou jiným národům.
Zavázaly se do něj do roku 2020 přispívat 100 miliard ročně.
To se nám ani zdaleka nedaří.
Nepovedlo se jim to
o 90 miliard.
Některé bohatší země investují miliardy
do projektů čisté energie v Africe,
ale ještě víc investují do pevných paliv.
V roce 2020 vystoupil britský premiér na britsko-africkém summitu.
Ve Velké Británii nemá smysl snižovat množství spalovaného uhlí,
když pak naběhneme do Afriky
a namastíme si kapsy na povzbuzování afrických států,
aby ho používaly víc, že?
Ale o pár dní později se ukázalo, že 90 % obchodů s energiemi,
které Británie ten týden uzavřela,
se týkalo fosilních paliv.
A vzorec pokračuje.
Čína hodně zlevnila větrné a solární technologie,
ale stále investuje i do uhelných elektráren.
A USA nedávno investovaly devět miliard
do fosilních paliv po celém světě,
většinou v subsaharské Africe.
Zatímco jsou ulice bohatých zemí čistější
díky hospodárnějším či elektrickým vozidlům,
spousta starých nenasytných modelů
z povrchu zemského nemizí.
Vyvážejí se do zemí, jako je Nigérie,
protože jsou to jediná auta, která si tam většina lidí může dovolit.
Afrika je technologická skládka.
A i když je Nigérie největším producentem ropy na kontinentu,
těch pár rafinerií, které má, je zavřených nebo nefunkčních.
Takže vyváží surovou ropu do celého světa
a většinu paliva dováží z Holandska a Belgie.
Ale není to to samé, co spalují tam.
Vyšetřovatelé zjistili, že vzorky nafty obsahovaly 204krát víc síry,
než povolují evropské normy pro palivo.
Do ničení se ve světě hodně investuje.
Výzvou, které svět čelí, je přejít ze systému nerovnosti
k systému, který je rovnější a spravedlivější.
Chápu obě strany mince,
jak přínosy ropy a plynu,
tak problémy, včetně změny klimatu.
V roce 1997 pronesl lord Browne projev,
který šokoval ropný průmysl.
Na změně klimatu je viditelný lidský vliv.
Ropný svět zareagoval špatně
a prohlásil, že jsem „přešel k jinému náboženství.“
Ale teď ropní obři světa
také uznávají, že se musíme dostat na čistou nulu.
Vidí, jakým směrem vane politický vítr.
Musí přispět k řešení,
ne jen doufat, že slovo „promiň“ je dostane z trestné lavice.
Většina firem má na výběr.
Ale ropné společnosti si obecně vybraly ropu.
Obnovitelné zdroje tvoří méně než 1 % jejich investic.
Jedna zpráva odhaduje, že v roce 2030
bude většina světových ropných gigantů
produkovat víc ropy než dnes.
A zatímco kdysi vládly světu ropy soukromé firmy,
nyní polovinu ropy a plynu na světě produkují státní firmy
a mnoho státních ekonomik na nich závisí.
Země, které jsou hodně ekonomicky závislé na ropě,
čelí skutečné výzvě.
Jejich produkce bývá nejlevnější ze všech,
takže zřejmě budou ti poslední,
kteří v tomto odvětví zhasnou.
Světová ekonomika s 88 biliony dolarů
je založena na energetickém systému,
ve kterém hraje hlavní roli ropa.
Jiné změny energií zabraly staletí. Tahle se má stát za 30 let.
Očekávám, že ropa tu s námi bude ještě dlouho,
ale budou ji využívat lidé,
kteří jinou možnost nemají.
Bohaté země, které historicky nesou
největší díl odpovědnosti za uhlíkové emise,
mají největší zodpovědnost jednat jako první a nejvíc.
Takže je tu problém spravedlnosti
a v jistém smyslu má každý pravdu, ale na tom nezáleží.
Všichni musíme spolupracovat, a je jedno, jestli je to fér.
Rozvojové země říkají: „Chceme toho být součástí.
Chceme změnu, ale potřebujeme pomoc.“
Svých klimatických cílů nedosáhneme,
pokud k nim nebudou mít přístup všichni.
Příběhy energie, klimatické změny
a rozvoje musí být stejné.
Za 30 let bude svět vypadat jinak.
Jak moc se změní a jak jiný bude,
zatím není moc jasné.
Někdy je těžké snít o budoucnosti
a o tom, jak se tam dostat.
Ale nový systém je možný.
A do toho vkládám své naděje.
Překlad titulků: Zdenka Slezáková