Under ett genomsnittligt år släpps mer än 7 000 nya filmer,
över 1 000 nya tv-program,
tusentals nya tv-spel, hundratusentals nya poddar
och mer än 60 000 nya låtar laddas upp på Spotify varje dag.
Av alla dessa underhållningsalternativ var den som ökade mest i popularitet 2020
över 1 500 år gammal.
Schack-boomen är större än nånsin.
Spelet toppar önskelistorna
och butikerna har svårt att möta efterfrågan.
Även internationellt sett har nedladdningarna ökat med 11 %.
En kort period var det den populäraste genren
på streamingplattformen Twitch.
Den slog tv-spel som League of Legends och Fortnite.
Tusentals människor loggade in för att se mig spela.
Där gjorde han en blunder. Logic ser nog sin chans att vinna.
Vad var det där? Idiot!
Historiskt sett var schack ett spel för de mycket smarta.
Stora ledare drogs till spelet, liksom tänkare,
konstnärer och elitidrottare.
Kändisar spelar schack i butiken.
Marcel Duchamp spelade här.
Stanley Kubrick och Bobby Fischer också.
Man måste inte vara ett geni för att bli bra på schack.
Men schack har alltid varit mer än bara ett tidsfördriv.
Det bortser från ålder, tro och kultur, men blir aldrig gammalmodigt.
Det är fascinerande. Som att fly verkligheten
in i en värld som består av 64 rutor.
Varför fortsätter ett gammalt brädspel att fascinera oss?
Vad är så speciellt med schack?
Schack är ett roligt spel. Det är träning för hjärnan.
Man måste lägga all sin tid på det för att tillhöra eliten.
Jag spelar schack för att det är ett roligt spel.
Nu vet vi att vem som helst med ett vanligt bräde kan bli stormästare.
Schackmaskinen lär sig de bästa dragen genom att analysera ett antal alternativ.
Sen väljer den ett.
Ett kungarike är under attack.
Fiendens kavalleri har stormat slottet.
Kungen har redan flytt.
Ingen vet vart han ska, men de strider tills de får bud om hans död.
För första gången i livet är drottningen hjälplös.
Ett imperium som så spektakulärt tvingas ner på knä
är nåt som framtida generationer bör studera.
Och det gör de.
Allt det händer på schackbrädet.
Det här ögonblicket i spelet är legendariskt.
Det var ett vackert spel.
Och för nybörjare såg det ju mirakulöst ut.
Edward Lasker, en tysk ingenjör,
anade inte att han skulle skriva schackhistoria
när han klev av båten i London en ödesmättad dag 1912.
Första stoppet var stadens främsta schackklubb.
Lasker kunde inte ett ord engelska, men här spelade det ingen roll.
En man ville spela mot honom.
Lasker visste inte att det var sir George Alan Thomas,
den bästa spelaren i England.
Det var ett spontant parti som råkade bli inspelat.
Det var ingen turnering och det gällde inte pengar.
Idag kallas partiet "The Perfect King Hunt",
eftersom det var så brutalt.
Ibland kallas det "Fatal Attraction", för att det samtidigt är så vackert.
För att se skönheten i det, måste man veta hur man spelar.
Lär jag en sexåring eller en 20-åring?
En sexåring. Definitivt.
Du har åtta bönder, eller fotsoldater.
Sexåringarna identifierar sig med bönderna.
Det är den svagaste pjäsen, men den kan slå fiendens kung.
Sen har man tornen, de mäktiga slotten.
De rör sig i en rak linje. De är inte så spännande.
Bredvid tornen står springarna, som ser ut som…
Hästar. Alla älskar ju hästar.
De rör sig som ett "L".
-De hoppar runt. -Som en häst.
Nästa pjäs är löparen.
Långdistans. De kan gå över hela brädet och attackera motståndarens pjäser.
Bredvid löparen står den mäktigaste pjäsen.
Fram till slutet av 1400-talet flyttade den sig bara en ruta i taget.
Men sen dök flera mäktiga kvinnor upp runtom i Europa.
KATARINA AV ARAGONIEN
Och den svaga pjäsen…
Ersattes av en drottning som i ett drag kunde ta sig över hela brädet.
Man kan lika gärna ge upp om man blir av med drottningen.
Sen kommer den viktigaste pjäsen.
Den lilla kungen,
som kan flytta sig en ruta i valfri riktning.
Han verkar så ynklig,
men om man inte skyddar honom förlorar man partiet.
I det forna Persien sa man "Shah mat", "Kungen är död",
och det blev sedermera "schackmatt".
Det var allt.
Här är din armé. Din fiende har en likvärdig.
Nu ska du bara göra det första draget.
ÖPPNINGEN
Edward Lasker fick de vita pjäserna, så han fick börja.
Det fanns 20 drag att välja mellan.
Detsamma gällde sir Thomas.
Redan de två valen
kan resultera i 400 olika partier.
Lasker och Thomas spelade så här.
Ett drag senare blev antalet möjliga utfall hela 71 852.
Efter bådas tredje drag, är det uppe i nio miljoner.
Hur vet man vad man ska göra när alternativen är så många?
I århundraden var svaret:
"Du är ute efter blod."
På 1700-talet ansågs det vara
det enda gentlemannamässiga sättet att spela.
Man attackerar motståndaren hejvilt och offrar bönderna.
Det är schackets romantiska period.
Det sammanföll i stort sett med romantiken inom konst.
Musik, målningar och poesi
fokuserade på känslouttryck snarare än tekniskt kunnande.
I schack skulle man inte bara vinna. Man skulle vinna vackert.
Sen kom Steinitz.
Wilhelm Steinitz, den första officiella världsmästaren i schack. Han sa:
"Det här är lite opolerat."
Steinitz förde med sig en ny era, den vetenskapliga teorins era.
Precis som konstnärerna valde realism framför dramatik,
började schackspelarna etablera spelets principer.
Vi tittar på dragen igen.
Lasker väljer brädets centrum.
Att kontrollera centrum är princip nummer ett.
Det är slagfältets mitt.
Sen tar Lasker springaren.
Det är andra principen.
Aktivera de mäktiga pjäserna så snart som möjligt.
Och det finns hjälp att få.
Tidigare storspelare har redan gjort mycket av förarbetet.
Vi har den danska öppningen och Evans-öppningen.
En siciliansk eller fransk öppning, eller Ruy Lopez-öppningen.
Och drottningens öppning, förstås.
Hundratals öppningar har kodifierats och lite teori är bra att känna till.
Om motståndaren gör det men inte du, kan du gå in i en fälla.
Det vill man undvika.
Men efter det fjärde draget är antalet möjliga utfall
redan uppe i 315 miljarder.
Förr eller senare måste man överge skolböckerna och stå på egna ben.
MITTSPELET
Mittspelet är huvudarenan
där planer och strategier sätts i verket.
Mittspelet avgör ofta hur det går.
Laskers löpare är ute efter blod.
Triumfen blir kortlivad.
En bonde kliver tappert fram men stryker omedelbart med.
Den vita drottningen hade nästan fått syn på kungen,
innan han tog skydd.
Det var ett spännande parti för den tiden.
Kom ihåg att det var 1912.
Den vetenskapliga eran var stark
och schackspelet hade blivit nåt mer sofistikerat,
beräknat och tråkigt.
Men en ny era skulle snart börja.
Det var en tid för uppror inom konst, musik, politik och schack.
Det var dags för hypermodernisterna.
De var ikonoklaster och sa: "Vi tänker spela på ett annat sätt."
Exempelvis genom att lämna brädets centrum tomt,
men positionera pjäserna på så sätt att centrum blir en dödsfälla.
Vi ger inte upp brädets centrum. Vi kontrollerar det på ett annat sätt.
Hypermodernisterna inom schack var som surrealisterna inom konsten.
Man tar nåt vanligt och utforskar dess möjligheter.
Inget måste vara vad det verkar.
DET HÄR ÄR INGEN PIPA.
Kom ihåg att schack är det äldsta krigsspelet vi har.
På högsta nivån är det en skoningslös kontaktsport.
Det är svårt.
Under en turnering kan en spelare ha lika högt blodtryck som elitmaratonlöpare.
De kan bränna uppemot 6 000 kalorier om dagen,
mer än en tennisspelare i världsklass.
Och detta av att sitta ner och fundera.
På 1940-talet ville den holländska psykologen Adriaan de Groot
studera vad som händer i en schackspelares hjärna.
Han ställde spelare på olika nivåer inför ett obekant scenario likt detta,
och bad dem tänka högt när de bestämde sig för sitt nästa drag.
Han upptäckte att stormästare och andra proffs
övervägde ungefär samma antal alternativ för sitt drag.
De tänkte ungefär lika många drag framåt.
Vad gjorde spelarna så bra?
De såg bättre alternativ.
Richard Réti, en av de stora hypermodernisterna,
fick frågan om hur många drag framåt han tänkte.
Han sa: "Bara ett. Det bästa."
Först och främst måste man vara bra på att memorera.
Så gott som alla skickliga stormästare
har ett sätt att komma ihåg partier de har spelat tidigare.
Ofta går man efter löparnas och springarnas placering, eller böndernas,
och jämför upplägget med tidigare partier.
För en schackspelare är positionerna som pianoackord för en kompositör.
Efter varje ackord
överväger spelaren medvetet bara ett fåtal alternativ,
eftersom de har lagt på minnet hur tiotals andra skulle låta.
Det får man av att ha studerat skalor och tonarter.
Det är samlad kunskap om vilka toner som låter bra ihop.
Och de får det också av att spela.
Det handlar om erfarenhet.
Och tro mig. Det krävs mycket övning och studier för att bli en storspelare.
Och på 1900-talet
var det ingen som studerade mer än ryssarna.
Schack undervisades i skolan och spelades i parker och längs floder.
Klubbar bildades i hela landet
och tidningarna tryckte berömda partier och analyser.
Nationer tävlar i schack,
för det reflekterar på sätt och vis nationens utveckling.
För regimen handlade dominansen inte bara om spelbrädet.
Det var ett bevis på kommunisternas överlägsna intellekt
jämfört med det dekadenta väst.
I 24 år vann de världsmästerskapet.
Ingen annan kvalade ens in för att möta dem.
Inte förrän 1972 och Bobby Fischer.
I USA blev schack plötsligt nåt som visades på bästa sändningstid.
Rysslands Boris Spasskij, världsmästaren, ska möta USA:s Bobby Fischer.
Bäst av 24 partier gäller i mästerskapsmatchen.
En enorm prestige står på spel för ryssarna,
som slår vakt om sitt rykte som schackmästarnas land.
Internationella schackförbundet väntar nu på ett svar från Fischer
angående de 24 partierna på Island,
men Fischer tar god tid på sig.
Han hade rykte om sig att vara extremt petig och kräsen
under hela karriären.
Bobby Fischer gick till slut med på det och reste till New York för att ta flyget,
men sen ändrade han sig.
Ingen visste råd. Han vägrade gå ombord.
Boris Spasskij och resten av världen väntade spänt.
Stör väntetiden dina rutiner?
Nej. Tack för era frågor.
Du verkar inte särskilt orolig. Är du det?
Vi var fast där.
Vi visste inte ens var han skulle sova.
Jag ringde min mamma mitt i natten,
och hennes gästfria libanesiska uppfostran fick henne att säga att vi kunde komma.
Föga visste hon att vårt hem
skulle bli världens nya mittpunkt,
då hundratals journalister slog läger utanför.
Sen ringde Henry Kissinger
för att få honom att skynda på.
Och resten är historia.
Det gällde inte bara en match.
Det var under kalla kriget,
som i sig självt ofta beskrevs som ett schackparti,
med potentiella fällor överallt.
I den större maktkampen stod mycket på spel,
även schacket som sådant.
Efter att ha norpat åt sig titeln, blev Bobby en stjärna.
Kungen är död.
Inte än.
Hela världen känner nog igen namnet Bobby Fischer nu.
Han är världens bästa schackspelare.
Hur slog Bobby Fischer dig? Var han bättre?
Ja, han är en bättre spelare.
Men på ett viktigt sätt var kalla kriget inte alls som ett schackparti.
I schack har man all information i början.
Inget är dolt.
Det är inte som i kortspel, där man döljer sina kort.
Man förlitar sig inte på en tärning eller på att ha tur i en dragning.
Man har både frågan och svaret framför sig.
Man måste bara se dem.
Det är dags för Laskers drottning att slå till.
Hon ger sig tappert in på fiendemark.
Den svarta drottningen försvarar sin man.
Kungen är i säkerhet i hörnet bevakad på alla sidor.
Om du spelar schack, vad skulle du göra nu?
Lasker menar att han visste att det här skulle bli avgörande
och att han måste göra nåt drastiskt.
Han hade fem minuter på sig, men tyvärr kan vi inte vänta så länge.
Lasker gjorde så här.
Hans drottning står nu precis intill kungen.
Schack.
Sir Thomas gjorde det de flesta nog skulle göra:
Han dödade henne.
Har Lasker begått ett stort misstag?
Det står ännu inte klart att det här är början på slutet.
SLUTSPELET
Vi har lärt datorer att spela schack i årtionden,
med hjälp av miljarder partier.
Vi har gett dem minnen som vida överskrider vårt eget.
En mänsklig stormästare kan överväga tiotals drag per beslut,
men en maskin överväger tiotals miljoner drag.
Det som skulle ta dig åratal att komma på,
kan datorn lösa på mindre än en sekund.
Den 11 maj 1997,
i det avgörande partiet mellan världsmästaren Garri Kasparov
och IBM:s superdator Deep Blue, vann maskinen.
Det var som att bli slagen av en gigantisk räknedosa.
Ingen psykologisk press kan störa den här motståndaren.
Förutom om man drar ur sladden.
Mänskliga spelare, däremot, har sina svagheter.
Kungen insåg inte att han gick in i en fälla,
och därmed inleddes den perfekta kungajakten.
Springaren ställer kungen i dubbelschack.
Om kungen backar leder nästa drag till schackmatt.
Han har alltså inget val.
Sen angriper Lasker igen.
Och igen.
Han är utjagad ur kungadömet och drottningen övergiven.
När det inte längre finns nån återvändo, blir man först chockad.
Sen accepterar man det.
När datorerna blev kraftfullare och spelade mot varann,
blev de allt bättre.
Nu skulle ingen människa våga ta sig an
en dator i ett parti, för datorn kommer att vinna.
År 2017 tog en ny sorts spelare världen med storm.
Den hette AlphaZero,
och det var ingen superdator.
Den övervägde bara en bråkdel av dragen som den kraftfullaste datorn övervägde,
men den var upplärd på ett annat sätt.
AlphaZero hade ingen mänsklig kunskap.
Den fick bara reglerna.
Sen fick den spela själv, om och om igen.
Fyrtiofyra miljoner partier i ljusets hastighet.
Slumpen styrde, så i början blev många partier oavgjorda,
för den visste inte hur schackmatt funkade.
Men av en slump avgjordes några av partierna,
så den analyserade vinnarens drag och försökte efterlikna dem.
Efter nio timmars träning
hade den lärt sig hela mänsklighetens schackhistoria.
Och AlphaZero spelade inte som en dator.
Den gjorde djärva angrepp och uppoffringar, som romantikerna.
Den tycktes följa några av principerna som den vetenskapliga skolan slagit fast.
Och ibland bröt den mot principerna,
för den hade ingen förutfattad mening om att generella regler alltid skulle gälla.
När jag växte upp ansågs vissa drag vara vanvettiga.
Datorerna har lärt oss att man kan göra sånt
som i århundraden har ansetts vara omöjligt.
Datorerna dödade inte schackspelet.
De låg bakom den största explosionen av schackkunskap nånsin.
Antalet stormästare har ökat och de är yngre när de uppnår titeln.
Förr kom nästan alla de bästa spelarna från det forna Sovjetunionen,
för det var där de bästa fanns.
Man måste omge sig med de bästa för att nå dit.
Men idag räcker det med en internetanslutning.
Jag tror att Rubius har övat mycket utanför kameran också,
för han är väldigt duktig.
Länder som inte har nån notabel schackhistoria
får fram spelare som tillhör världseliten.
Länder som Indien.
Även länder som Iran, till exempel.
Och Norge, så klart. Innan Magnus Carlsen
hade de inga spelare bland de 20 främsta i världen.
Det har jämnat ut oddsen.
Människor kan bli duktiga oavsett var de är eller hur de lever.
Om man håller sig till regelverket och de 64 rutorna på ett bräde,
uppskattas antalet unika schackpartier vara
ungefär tio upphöjt till 120.
Eller i klartext:
ett tusen biljoner biljoner biljoner biljoner biljoner biljoner biljoner
biljoner biljoner biljoner partier.
Fler alternativ än det finns sandkorn på jorden,
dammpartiklar i Vintergatan eller atomer i den iakttagbara delen av universum.
Det vackra och magiska med spelet är dess flexibilitet.
Det förändras vid varje drag.
Man måste tänka om och fortsätta iaktta brädet.
Spelet är så variationsrikt att man aldrig kan bli perfekt.
Man kan alltid bli bättre.
Jag har lagt stora delar av min karriär på att spela och studera spelet,
men får fortfarande aha-upplevelser när jag stöter på nåt jag inte sett förut.
Schack är beroendeframkallande.
Jag blev inte rik eller berömd,
men det var tillfredsställande att göra en bra match.
Och jag minns de stunderna med glädje.
Efter en rad framtvingade drag
når den svarta kungen andra änden av brädet, hjärtat av det vita kungadömet.
Med sin kungliga elegans kliver den vita kungen fram ett steg
och låter tornet, som ännu inte rört sig alls under partiet,
utdela ett dödligt slag.
Schackmatt.
Undertexter: Love Waurio