Într-un an obișnuit, se lansează peste 7.000 de filme noi,
peste o mie de emisiuni TV noi,
mii de jocuri video noi,
sute de mii de podcasturi noi
și peste 60.000 de piese noi
sunt încărcate zilnic pe Spotify.
Printre aceste opțiuni de divertisment,
cea care a cunoscut cea mai mare creștere de popularitate în 2020
datează de peste 1.500 de ani.
Are loc o expansiune nemaivăzută a șahului.
Jocul e în topul preferințelor,
iar comercianții spun că nu mai au jocuri.
Pe plan internațional,
descărcările jocului de șah au crescut cu 11%.
O perioadă, a fost cel mai popular joc
pe platforma de streaming Twitch,
depășind jocurile video precum League of Legends
și Fortnite.
Mii de oameni mă urmăreau jucând.
Greșește și mută la H4. Cred că Logic va observa matul.
Ce a fost asta? Idiotule!
De-a lungul istoriei,
șahul a fost considerat jocul oamenilor foarte deștepți.
Mari lideri au fost atrași de el.
Precum și cugetători,
artiști,
și sportivi de elită.
Multe vedete veneau aici să joace șah.
Marcel Duchamp venea să joace la această adresă.
Stanley Kubrick venea aici.
Dar și Bobby Fischer.
Ca să fii un jucător bun, nu trebuie să fii geniu. E un mit.
Șahul a fost mereu mai mult decât o distracție,
e ceva care transcende vârste, crezuri și culturi,
dar care n-a devenit demodat.
E fascinant. E ca și cum ai evada din viața reală
în această nouă lume cu 64 de pătrate.
De ce continuă acest joc străvechi
să ne capteze imaginația?
Ce are șahul atât de special?
Șahul e un joc grozav. Un joc și un sport al minții.
Trebuie să-i acorzi tot timpul ca să devii jucător de vârf.
Îmi place să joc șah pentru că e un joc frumos.
Acum înțelegem că oricine are acest „echipament”
poate fi mare maestru.
Automatul de șah învață cele mai bune mutări
folosind experiența anterioară ca să analizeze diferite mutări.
Apoi alege una.
ȘAHUL
Un regat e sub asediu.
Cavaleria inamicului a atacat castelul.
Regele a fugit deja.
Nimeni nu știe unde se duce,
dar vor lupta până vor afla că e mort.
Pentru prima oară în viață, regina e neajutorată.
Un imperiu îngenuncheat atât de spectaculos
e un subiect de studiu pentru generațiile viitoare.
Și au făcut-o.
Totul are loc pe această tablă.
Acest moment al jocului
este legendar.
A fost o partidă frumoasă.
Pentru începători, desigur,
a părut miraculoasă.
Edward Lasker, un inginer german,
habar n-avea că va intra în istoria șahului
când a coborât de pe vas la Londra, în acea zi magică din 1912.
Prima oprire a fost la cel mai bun club de șah din oraș.
Lasker nu vorbea o boabă de engleză, dar aici
nu conta. Un bărbat l-a invitat să joace o partidă.
Lasker nu știa că era Sir George Alan Thomas,
probabil cel mai bun jucător din Anglia.
A fost o partidă relaxată, dar care a fost înregistrată.
Nu era parte din vreun turneu și nu s-a jucat pe bani.
Azi e poreclită „Vânătoarea perfectă a regelui”,
fiindcă e absolut brutală.
Sau, uneori, „Atracție fatală”,
pentru că e deopotrivă frumoasă.
Ca să înțelegi frumusețea partidei,
trebuie să știi să joci.
Învăț o persoană de șase ani sau de 20?
Categoric de șase ani.
Aveți la dispoziție opt pioni,
infanteria.
Copilul de șase ani se identifică cu pionii.
Sunt cele mai slabe piese,
dar îl pot învinge pe regele inamic.
Apoi există turele, castelele puternice.
Se mișcă în linie dreaptă. Nu-s cele mai interesante piese.
Lângă ture sunt caii. Arată exact…
Ca un căluț. Tuturor le plac căluții, nu?
Se mișcă în „L”.
- Sar de colo-colo. - Precum căluții.
Următorul e nebunul.
Poate fi mutat dintr-un capăt în altul al tablei
și atacă piesele adversarului.
După nebun, urmează cea mai puternică piesă.
Înainte de sfârșitul secolului al XV-lea,
se putea muta doar în pătratul adiacent.
Apoi, au apărut o mulțime de femei puternice prin Europa.
CATERINA DE ARAGON
Și brusc, acea piesă slabă…
A fost înlocuită de o regină
care se poate deplasa pe toată tabla.
Fără regină, dacă nu ești bun, mai bine să renunți.
Apoi, cea mai importantă piesă.
Micul rege, care se poate muta doar un pătrat în orice direcție.
Pare neajutorat,
dar dacă nu-l protejezi, pierzi partida.
În Persia antică spuneau
„Shah mat”,
„Regele e mort”,
care a devenit „șah mat”.
Asta e tot.
Aceasta e armata ta, la fel ca a adversarului.
Acum trebuie doar să faci prima mutare.
DESCHIDEREA
Edward Lasker a ales piesele albe, adică începea primul.
Putea face 20 de mutări.
La fel și Sir Thomas.
Acele două opțiuni
puteau duce la 400 de partide diferite.
Lasker și Thomas au jucat-o pe aceasta.
După o mutare, numărul configurațiilor posibile a sărit la 71.852.
După a treia mutare a fiecărui jucător, ajunge la nouă milioane.
Cu atâtea opțiuni, cum decizi ce faci?
De secole, răspunsul a fost:
„Atacă în forță”.
În secolul al XVIII-lea, acesta era considerat
singurul mod manierat de a juca.
Ataci adversarul fără reținere,
irosești pionii.
Aceea a fost epoca romantică a șahului.
A coincis cu epoca romantică a artelor.
Muzica, pictura și poezia
s-au concentrat pe exprimarea emoției, nu pe tehnica artistică.
Șahul nu însemna doar să câștigi.
Ci să câștigi frumos.
Apoi a apărut Steinitz.
Wilhelm Steinitz,
primul campion mondial oficial de șah, a spus:
„E cam primitiv.”
Steinitz a lansat o nouă epocă,
școala științifică de șah.
Așa cum artiștii au renunțat la dramă în favoarea realismului și a preciziei,
jucătorii de șah au stabilit principii fundamentale ale jocului.
Uitați-vă iar la aceste mutări!
Lasker mută în centrul tablei.
Încercarea de a controla centrul e principiul esențial.
E inima câmpului de luptă.
Apoi, Lasker mută calul.
E al doilea principiu.
Intrați în acțiune cât mai repede cu piesele puternice.
Dar nu sunteți singuri la deschidere.
Marii jucători din trecut au dus tot greul.
Iată Gambitul danez și Gambitul Evans!
Apărarea siciliană,
apărarea franceză, Ruy Lopez.
Și da, Gambitul reginei.
Sute de deschideri au fost documentate
și vă ajută să știți din ele.
Dacă adversarul știe și voi, nu,
puteți cădea într-o capcană. Nu vreți așa ceva.
După a patra mutare, numărul de configurații
ajunge deja la 315 miliarde.
Până la urmă, trebuie să renunțați la teorie
și să vă descurcați singuri.
JOCUL DE MIJLOC
Jocul de mijloc e lupta propriu-zisă,
unde se desfășoară planurile și strategiile.
Jocul de mijloc decide, de obicei,
rezultatul partidei.
Nebunul lui Lasker a ieșit la atac.
Dar victoria e de scurtă durată. Un pion intră curajos în baia de sânge
și e măcelărit imediat.
Regina albă aproape că l-a avut în vizor pe rege,
înainte ca acesta să se ascundă.
A fost o partidă captivantă pentru acele vremuri.
Nu uitați că s-a jucat în 1912!
Școala științifică era la apogeu,
iar șahul fusese transformat în ceva mai sofisticat,
mai calculat și mai plictisitor.
Dar era pe cale să înceapă o nouă epocă.
Epoca revoltei în artă, muzică,
politică și șah.
Faceți cunoștință cu hipermoderniștii!
Au fost iconoclaști
și au spus că vor face lucrurile diferit.
Cum ar fi să lase liber centrul tablei,
dar să poziționeze piesele astfel încât centrul
devine o capcană a morții.
Nu renunțăm la centru, ci îl controlăm altfel.
Hipermodernistii au făcut în șah
ce au făcut suprarealiștii-n artă.
Luau lucruri ce păreau obișnuite
și le reinventau scopul.
Nimic nu trebuia să fie ceea ce părea.
ASTA NU E O PIPĂ.
Trebuie să nu uităm că șahul e cel mai vechi joc de război din istorie.
La cel mai înalt nivel competitiv,
e un sport sângeros.
E dificil.
Într-un turneu, tensiunea unui jucător de șah
poate fi la fel de mare ca a unui maratonist.
Și poate consuma până la 6.000 de calorii pe zi,
mai mult decât un tenismen de talie mondială.
Asta în timp ce stă așezat
și gândește.
În anii '40, un psiholog olandez,
Adriaan de Groot,
a studiat ce se petrece în mintea unui șahist.
Le-a arătat șahiștilor cu diferite abilități
o poziție necunoscută, ca aceasta,
apoi le-a cerut să gândească cu voce tare următoarea mutare.
Și a aflat că marii maeștri și profesioniștii
au luat în considerare cam aceleași mutări.
Și au gândit un număr aproape identic de mutări înainte.
Ce i-a făcut pe marii jucători grozavi?
Au văzut opțiuni mai bune.
Richard Réti, unul dintre marii hipermoderniști,
a fost întrebat câte mutări a gândit înainte.
A răspuns:
„Doar una. Cea mai bună.”
Cred că, în primul rând, trebuie să ai memorie bună.
Aproape toți marii maeștri
își amintesc partide jucate de-a lungul carierei lor,
și, adesea, se uită la poziția nebunilor, cailor
și pionilor
și o compară cu partide jucate anterior.
Pentru un șahist, poziția pieselor e ca notele pianului pentru un compozitor.
După fiecare notă, pianistul ar putea lua în considerare doar câteva opțiuni,
fiindcă a memorat
cum sună câteva.
Asta vine din studierea gamelor și a notelor,
înțelepciune codificată de secole,
cu privire la ce secvență de note sună bine.
Și, de asemenea, vine și din exercițiu.
E o chestiune de experiență.
Și credeți-mă, trebuie să joci și să studiezi mult
ca să ajungi un jucător excelent.
În secolul al XX-lea,
nimeni n-a studiat mai mult decât sovieticii.
Șahul era studiat în școli
și jucat în parcuri și pe malul râului.
Au apărut cluburi în toată țara,
iar revistele au retipărit partide faimoase și analize.
Există competiții de șah pe națiuni,
pentru că, într-un fel. așa demonstrezi progresul unei națiuni.
Pentru regim, șahul nu era doar o luptă pe tabla de șah.
Era dovada superiorității intelectuale comuniste
față de occidentul decadent.
Timp de 24 de ani, n-au câștigat doar Campionatul Mondial.
Nimeni nu s-a calificat să joace contra lor.
Până în 1972,
la Bobby Fischer.
În Statele Unite,
șahul a devenit brusc material de maximă audiență.
Boris Spassky, din Rusia, campion mondial,
se va întâlni cu Bobby Fischer, din SUA, într-un turneu cu 24 de partide.
E în joc prestigiul imens al rușilor,
care-și apără reputația de maeștri în șah.
Federația Internațională de Șah vrea să afle mâine de la Fischer
dacă e de acord să joace în Islanda,
dar Fischer evită să răspundă.
A avut reputația
unui om pretențios și dificil
în toată cariera sa.
Bobby Fischer a acceptat, în sfârșit,
și a mers la New York să ia avionul, dar apoi
s-a răzgândit.
Nimeni nu știa ce să facă. Nu voia să urce în avion.
I-a lăsat pe Boris Spassky
și pe restul lumii în suspans.
Așteptarea asta vă afectează rutina?
Nu, mulțumesc. Vă mulțumesc pentru întrebări!
Nu păreți prea îngrijorat de ce se întâmplă. Sunteți?
Eram blocați
și nu știam nici unde va dormi.
Am sunat-o pe mama în miezul nopții
și, cu ospitalitatea tipic libaneză, a spus că-l pot aduce acolo,
fără să știu că locuința noastră
va deveni centrul Universului,
cu sute de jurnaliști
care stăteau afară
și cu Henry Kissinger care a sunat
încercând să-l convingă să meargă.
Restul e istorie.
Turneul n-a fost doar un joc.
Acesta era Războiul Rece,
descris adesea ca un joc de șah,
cu potențiale capcane peste tot.
Multe deveneau pioni în lupta pentru putere,
inclusiv șahul însuși.
După al doilea titlu mondial, Bobby a devenit celebru.
Regele e mort.
Încă nu.
Sunt sigur că întreaga lume îl cunoaște pe Bobby Fischer.
E cel mai bun jucător de șah din lume.
Cum te-a bătut Bobby Fischer? Era un jucător mai bun?
Da, e un jucător mai bun.
Dar, într-un mod crucial, Războiul Rece nu era deloc un joc de șah.
La șah, știi toate informațiile de la început.
Nimic nu e ascuns. Nu e ca la cărți, pe care le ții la piept.
Nu te bazezi pe un zar.
Nu te bazezi pe noroc.
Întrebarea și răspunsul sunt chiar în fața ta,
dar trebuie să le vezi.
Regina lui Lasker decide că e timpul să lovească.
Trece cu îndrăzneală în teritoriul inamicului.
Dar regina neagră merge să-și apere bărbatul.
Regele e în siguranță în colțul lui,
păzit din toate părțile.
Dacă jucați șah, ce ați face în această situație?
Lasker spune că știa că e momentul decisiv al partidei
și că a trebuit să facă ceva decisiv.
A avut cinci minute să decidă
dar, din păcate, noi nu avem atâta.
Lasker a mutat așa.
Regina lui e față în față cu regele.
Șah!
Iar Sir Thomas a făcut ce cred că ar face majoritatea.
A omorât-o.
Lasker a făcut o greșeală fatală.
Încă nu se observă
că acesta e începutul sfârșitului.
ÎNCHIDEREA
Învățăm computerele să joace șah de zeci de ani,
încărcându-le cu miliarde de partide.
Le-am dotat cu o memorie ce-o depășește cu mult pe a noastră.
În timp ce un mare maestru uman poate analiza zeci de mutări pe decizie,
un computer poate analiza zeci de milioane.
Ceea ce nouă ne-ar lua ani să înțelegem,
computerului îi ia mai puțin de o secundă.
Pe 11 mai 1997,
în partida decisivă
dintre campionul mondial, Garry Kasparov,
și supercomputerul IBM,
Deep Blue,
computerul a câștigat.
Am fost bătuți
de un calculator uriaș.
Nu există presiune psihologică
care să-l tulbure pe acest adversar.
Doar dacă nu e scos din priză.
Oamenii, însă, sunt predispuși la slăbiciune.
Regele nu și-a dat seama că a intrat într-o capcană
și astfel începe vânătoarea perfectă a regelui.
Calul galopează, punându-l pe rege în dublu șah.
Dacă regele se retrage,
următoarea mutare ar fi șah mat.
Deci are o singură opțiune.
Și Lasker atacă din nou.
Și din nou.
Fiind alungat din regatul său, regina l-a abandonat.
Când treci de punctul fără întoarcere,
mai întâi apare șocul,
apoi, acceptarea.
Odată cu evoluția computerelor și pe măsură ce au tot jucat între ele,
acestea s-au perfecționat.
Acum niciun om nu ar îndrăzni să joace
o partidă cu un computer, pentru că acesta ar câștiga.
În 2017,
un nou tip de șahist a dat lovitura.
Se numea AlphaZero
și nu era un supercomputer.
Putea analiza o fracțiune din mișcările
de care-s capabile programele de șah puternice,
dar a fost învățat complet diferit.
AlphaZero, „zero intervenție umană”.
I s-au dat regulile,
apoi a jucat cu el însuși
de nenumărate
și nenumărate ori.
A jucat 44 de milioane de partide cu viteza luminii contra lui.
Inițial, jucând aleatoriu, multe partide nu ajungeau la un rezultat,
pentru că nu știa cum să dea șah-mat.
Dar, din întâmplare, unele au ajuns la un rezultat,
așa că analiza mișcările învingătorului
și încerca să imite acel stil.
În nouă ore de antrenament,
a înțeles despre șah cât au învățat oamenii în istorie.
Iar AlphaZero
nu juca deloc precum un computer.
Se implica în atacuri temerare și sacrificii riscante,
precum romanticii.
Și părea să urmărească unele principii introduse de era științifică.
Dar, în același timp, uneori le încălca,
pentru că nu avea noțiuni preconcepute
că trebuie să respecte regulile.
Când eram mic, unele mutări erau considerate nebunești.
Computerele ne-au învățat că putem face ceva
ce s-a crezut că e imposibil timp de secole întregi.
Computerele n-au distrus șahul.
Au dus la o răspândire nemaivăzută a cunoștințelor despre șah.
Numărul de mari maeștri a crescut,
iar aceștia au obținut titlul mai repede.
În trecut, majoritatea jucătorilor buni de șah erau din fosta URSS,
pentru că acolo erau vârfurile.
Trebuia să fii în preajma lor ca să capeți experiență.
Acum, ai nevoie doar de o conexiune la Internet.
Cred că Rubius s-a antrenat în timpul liber,
pentru că joacă excelent partida.
Țările care nu aveau tradiție în șahul competitiv
produc unii dintre cei mai buni jucători.
Țări ca India.
Sau țări ca Iran.
Chiar și Norvegia. Înainte de Magnus Carlsen,
nu aveau jucători în primii 20 din clasamentul mondial.
Jucătorii buni sunt mai egal distribuiți și vezi jucători buni
indiferent de proveniență și de circumstanțe.
În granițele stricte ale regulilor,
în cele doar 64 de pătrate,
numărul de partide de șah unice se estimează a fi
în jur de zece la puterea 120.
Sau, mai exact,
o mie de trilioane de trilioane de trilioane de trilioane
de trilioane de trilioane de jocuri.
Mai multe posibilități
decât fire de nisip pe Pământ,
particule de praf în Calea Lactee
sau atomi în universul observabil.
Frumusețea și magia jocului constau în fluiditatea lui.
Fiecare mutare schimbă complet jocul.
Trebuie să reconfigurezi, să fii atent la tablă.
E atât de variat încât nu vei atinge vreodată perfecțiunea.
Te poți perfecționa încontinuu.
Deși am jucat majoritatea carierei și am studiat jocul ani întregi,
încă mai am revelații când privesc o partidă
și văd o mutare nouă și pentru mine.
Șahul dă dependență, recunosc.
Nu m-am îmbogățit,
n-am devenit faimos,
dar aveam o mare satisfacție când jucam o partidă bună.
Și-mi amintesc cu plăcere acele momente.
După mai multe mutări forțate,
regele negru ajunge la capătul opus al tablei,
în inima regatului alb.
Cu grație nobilă,
regele alb avansează un pătrat,
lăsând tura,
care nu s-a mișcat toată partida,
să dea lovitura mortală.
Șah mat!