Každý rok vyjde v průměru přes 7 000 nových filmů
a přes 1 000 nových televizních pořadů,
tisíce nových videoher,
stovky tisíc nových podcastů,
a více než 60 000 nových skladeb
je denně nahráno na Spotify.
Ze všech těchto možností pro zábavu a rozptýlení
je ta, jejíž popularita v roce 2020 nejvíc stoupla,
stará přes 150 let.
Šachy zažívají rozmach jako nikdy předtím.
Tato hra kraluje seznamům přání
a obchodníci říkají, že mají problém se zásobami.
I na mezinárodní úrovni se zdá,
že šachy se stahovaly o 11 % více.
Na krátkou dobu to byl nejoblíbenější žánr
na streamovací platformě Twitch
a překonal videohry jako Liga legend a Fortnite.
Tisíce lidí se dívaly, jak hraju.
Tah na H4 byl hrubý omyl. Logic asi dostane šachmat.
Co to bylo? Idiote!
Šachy se historicky považují za hru, kterou hráli chytří lidé.
Přitahovaly velké vůdce.
A myslitele
a umělce
a elitní sportovce.
Známé osobnosti, které hrají šachy v obchodě.
Marcel Duchamp chodil hrát na tuhle adresu.
Stanley Kubrick sem chodil hrát a taky Bobby Fischer.
Dobrý šachista nemusí být génius. To je mýtus.
Ale šachy byly vždy víc než jen zábava,
která překračuje věk, vyznání a kulturu,
ale nikdy nezestárne.
Je to fascinující. Jako únik z reálného života
do nového světa 64 polí.
Tak proč tato prastará desková hra
stále upoutává naši fantazii?
Co je na šachu tak zvláštního?
Šachy jsou skvělá hra. Hra a sport pro mysl.
Člověk tomu musí věnovat všechen čas, aby se zařadil mezi nejlepší na světě.
Rád hraju šachy, protože je to pěkná hra.
Dnes víme, že každý, kdo je zde normálně vybaven,
se může stát velmistrem.
Šachový stroj se učí nejlepší tahy tím,
že minulé zkušenosti používá k analýze velkého množství tahů.
A pak vybere jeden.
ŠACHY
Království bylo napadeno.
Nepřátelská kavalerie dobyla hrad.
Král už utekl.
Nikdo neví jistě, kam míří,
ale budou bojovat, dokud nezjistí, že je mrtvý.
Poprvé v životě je královna naprosto bezmocná.
Impérium, které tak velkolepě srazili na kolena,
je něco, co by měly studovat budoucí generace.
A studují.
Vše se odehrává na šachovnici.
A tenhle moment v téhle hře je legendární.
Byla to nádherná hra.
A začátečníkům to samozřejmě přišlo jako zázrak.
Německý inženýr Edward Lasker netušil,
že se zapíše do šachové historie,
když v ten osudový den v roce 1912 vystoupil v Londýně z lodi.
Jeho první zastávkou byl nejlepší šachový klub ve městě.
Lasker neuměl ani slovo anglicky, ale zde…
na tom nezáleželo. Jeden muž ho pozval na rychlou hru.
Lasker nevěděl, že je to sir George Alan Thomas,
zřejmě nejlepší hráč v Anglii.
Byla to neformální, improvizovaná hra, která byla náhodou zaznamenána.
Nebylo to na turnaji a nešlo o peníze.
Dnes se jí přezdívá „Dokonalý hon na krále,“
protože je tak úžasně brutální.
Někdy také „Smrtící přitažlivost,“
protože je zároveň krásná.
Abychom tu krásu viděli,
je dobré vědět, jak hrát.
Učím šestiletého nebo 20letého?
Šestileté dítě. Rozhodně.
K dispozici máte osm pěšců,
pěších vojáků.
Šestileté děti se ztotožňují s pěšci.
Jsou to nejslabší figurky,
ale umí překonat nepřátelského krále.
Pak máte věže, mocné hrady.
Táhnou jen rovně. Není to moc zajímavá figurka.
Vedle věží jsou vaši jezdci. Vypadají jako…
Koníci. Všichni milují koníky, že?
Pohybují se ve tvaru „L“.
Poskakují.
Jako kůň.
Další hráč je střelec.
Hodně daleko. Mohou jít z jednoho konce desky na druhý
a útočit na soupeřovy figurky.
Vedle střelce máte nejmocnější figurku.
Před koncem 15. století
tato figurka táhla jen o jedno pole.
Pak se po celé Evropě objevila spousta silných vůdkyň.
KATEŘINA ARAGONSKÁ
A najednou tu slabou figurku…
…nahradila dáma,
která mohla jedním tahem překročit celou šachovnici.
Pokud nejste dobří, bez dámy to můžete rovnou vzdát.
A pak je tu ta nejdůležitější figurka.
Malý král, který může postoupit jen o jedno pole v jakémkoli směru.
Vypadá jako slaboch,
ale když ho neochráníte, prohrajete.
Ve starověké Persii říkali:
„Šach mat,“
tedy „král je mrtev,“
a stal se z toho „šachmat.“
A to je vše.
Vaše armáda, stejná jako nepřítelova.
Teď musíte udělat první tah.
ZAHÁJENÍ
Edward Lasker si vylosoval bílé figurky, takže táhl první.
A mohl udělat 20 věcí.
Stejně tak sir Thomas.
Ale už ty dvě možnosti
mohou mít za následek 400 různých partií.
Lasker a Thomas hráli tuhle.
O tah později počet možných rozestavení na šachovnici
vystřelí na 71 852.
Po třetím tahu každého hráče je to asi devět milionů.
Jak se s tolika možnostmi rozhodnete, co uděláte?
Po celá staletí byla odpověď:
„Připrav se na souboj.“
V 18. století se to považovalo
za jediný gentlemanský způsob hry.
Útočíte na protivníka plnou silou
a obětujete pěšce podle potřeby.
Říkáme tomu romantická éra v šachu.
Zhruba se shodovala s romantickou érou v umění.
Hudba, malba i poezie
kladla důraz spíše na emocionální vyjádření než na techniku.
Šachy nebyly jen o vítězství.
Byly o krásném vítězství.
Pak přišel Steinitz.
Wilhelm Steinitz
byl první oficiální mistr světa a řekl:
„Je to trochu primitivní.“
Steinitz představil novou éru,
vědeckou školu šachů.
Stejně jako umělci ustoupili od dramatu ve prospěch realismu a přesnosti,
šachoví hráči začali stanovovat základní principy hry.
Koukněte se na ty tahy znovu.
Lasker míří na střed šachovnice.
Snažit se ovládnout střed je zásada číslo jedna.
Je to srdce bojiště.
Pak Lasker táhne jezdcem.
To je druhý princip.
Co nejrychleji zapojit do akce silnější figurky.
Ale na začátku v tom nejste sami.
Skvělí hráči z minulosti už odvedli hodně práce.
Máme Dánský gambit, Evansův gambit.
Je tu Sicilská obrana,
Francouzská obrana, Ruy Lopéz.
A ano, Dámský gambit.
Byly kodifikovány stovky zahájení
a hodí se znát trochu teorie.
Pokud to váš protivník zná a vy ne, chytíte se do pasti.
A to nechcete.
Ale čtvrtým tahem je počet možných variant
už 315 miliard.
Dřív nebo později vám učebnicové tahy nebudou stačit
a musíte se začít o sebe starat.
STŘEDNÍ HRA
Střední hra je hlavní bojová aréna,
kde se realizují plány a strategie.
Střední hra obvykle rozhoduje
o výsledku partie.
Laskerův střelec vyráží do boje.
Ale jeho triumf je krátký.
Do krveprolití statečně vstoupí pěšec
a je okamžitě zabit.
Bílá dáma už skoro měla krále,
než se schoval.
Tehdy to byla vzrušující hra.
Pamatujte, psal se rok 1912.
Vědecká škola byla na vrcholu
a šachy tak byly důmyslnější,
propracovanější a nudnější.
Ale nová éra měla teprve nastat.
Věk rebelie v umění, hudbě,
politice a šachu.
Seznamte se s hypermodernisty.
Byli to obrazoborci a říkali:
„Budeme hrát jinak.“
Nechali třeba otevřený střed šachovnice,
ale rozmístili figurky tak,
že střed se stal smrtící pastí.
Středu se nevzdáváme, jen ho ovládáme jinak.
Hypermodernisté udělali s šachy to,
co surrealisté s uměním.
Vzali zdánlivě obyčejné věci
a znovu zvažovali jejich možnosti.
Nic nemělo být takové, jak to vypadalo.
TOTO NENÍ DÝMKA
Nezapomínejme, že šachy jsou nejstarší válečnou hrou v historii.
Na nejvyšší závodní úrovni
je to opravdu krvavý sport.
Je to náročné.
Během turnaje může mít šachista stejně vysoký krevní tlak
jako závodní maratónský běžec.
A může spálit až 6 000 kalorií denně,
víc než tenista světové třídy.
A to vše, když sedí
a prostě přemýšlí.
Ve čtyřicátých letech začal nizozemský psycholog
Adriaan de Groot studovat, co se děje v mysli šachového hráče.
Hráčům různých úrovní ukázal takovéhle neznámé rozestavení
a pak je požádal, aby o příštím tahu přemýšleli nahlas.
A zjistil, že velmistři a běžní profíci
zvažovali pro další tah zhruba stejný počet možností.
A dopředu rozmýšleli téměř stejný počet tahů.
Čím se tedy lišili skvělí hráči?
Viděli lepší možnosti.
Richard Réti, jeden z velkých hypermodernistů,
dostal otázku, kolik tahů plánuje dopředu.
A on řekl:
„Jen jeden. Ten nejlepší.“
Myslím, že v první řadě musíte mít hodně dobrou paměť.
Skoro každý dobrý velmistr
si nějak pamatuje partie, které za svou kariéru hrál,
takže se často podívá, kde jsou střelci a jezdci,
kde jsou pěšci,
a zkusí to porovnat s partiemi, které už hrál.
Pro šachisty je rozmístění figurek jako klavírní akordy pro skladatele.
Po každém akordu může hráč vědomě zvážit jen pár možností,
protože někde hluboko má uloženo,
jak jich znějí desítky.
Je to výsledkem studia stupnic a kláves,
moudrosti kodifikované před staletími o tom, jaké skladby not znějí dobře.
A také…
hraní.
Je to otázka zkušenosti.
A věřte mi, čeká vás spousta hraní a učení,
než se stanete šachovým mistrem.
A ve 20. století
se nikdo neučil víc než Sověti.
Studovali šachy ve škole,
hráli v parcích a na nábřežích řek.
Kluby vznikaly po celé zemi
a v časopisech vycházely slavné partie a analýzy.
Šachy jsou jedna z věcí, ve kterých soutěží národy,
protože svým způsobem odrážejí pokrok národa.
Pro režim se úspěchy v šachu neomezovaly jen na šachovnici.
Byl to důkaz komunistické intelektuální nadřazenosti
nad zkaženým Západem.
Nejenže 24 let vyhrávali mistrovství světa,
nikdo jiný se ani nekvalifikoval jako jejich soupeř.
Než přišel rok 1972
a Bobby Fischer.
Najednou byly šachy v USA hlavním tématem.
Rus Boris Spasskij, mistr světa, se v létě utká
s Američanem Bobbym Fischerem ve 24 hrách v souboji o mistra světa.
V sázce je obrovská prestiž pro Rusy,
kteří žárlivě střeží svou pověst země šachových mistrů.
Mezinárodní šachová federace chce do zítřka od Fischera vědět,
zda souhlasí s 24 hrami na Islandu,
a Fischer si s odpovědí dává na čas.
Během své kariéry měl pověst,
že je velice vybíravý a náročný.
Bobby Fischer konečně souhlasil
a odjel do New Yorku na letiště,
ale pak změnil názor.
Nikdo nevěděl, co dělat. Nechtěl nastoupit do letadla.
Držel Borrise Spasského
a zbytek světa v napětí.
Narušuje vám toto čekání program?
Ne, díky. Děkuji za vaše otázky.
Zdá se, že vás to moc neznepokojuje, že?
Nevěděli jsme, co dál.
Ani to, kde bude spát.
V noci jsem volal matce
a ta, věrná libanonské pohostinnosti, řekla: „Jasně, přiveď ho.“
Nemohla vědět, že náš domov
se stane novým středem světa,
když se venku utábořily stovky novinářů,
když zavolal Henry Kissinger,
aby se ho snažil dostat ze dveří.
A zbytek už znáte.
Ten turnaj byl více než pouhá hra.
Byla Studená válka,
která byla sama často popisována jako šachová partie,
kde číhá spousta pastí.
A bylo v ní mnoho pěšců ve větším souboji o moc,
včetně samotných šachů.
Po získání světového titulu byla z Bobbyho rázem hvězda.
Král je mrtvý.
Ještě ne.
Celý svět už jistě ví, kdo je Bobby Fischer.
Je to nejlepší šachista na světě.
Jak vás Bobby Fischer porazil? Byl lepší hráč?
Ano, je to lepší hráč.
V jednom klíčovém aspektu se však Studená válka od šachů rozhodně lišila.
V šachu máte od začátku všechny informace.
Nic není skryté.
Ne jako v kartách, když si držíte karty těsně na hrudi.
Nezáleží na hodu kostkou.
Nezáleží na štěstí v losování.
Otázku i odpověď máte přímo před sebou,
jen ji uvidět.
Laskerova dáma rozhodne, že je čas udeřit.
Odváží se na nepřátelské území.
Ale černá dáma vystoupí a brání svého muže.
Král je teď v bezpečí v koutě,
střežený ze všech stran.
Jestli hrajete šachy, co byste v tomto rozestavení dělali?
Lasker tvrdí, že věděl, že je to rozhodující okamžik hry,
že musí udělat něco drastického.
Na rozhodnutí měl pět minut,
to my bohužel nemáme.
Lasker udělal tohle.
Jeho dáma teď stojí tváří v tvář králi.
Šach.
A sir Thomas udělal to, co by udělala většina lidí.
Zabil ji.
Vypadá to, že Lasker udělal osudovou chybu.
Zatím není zjevné,
že toto je začátek konce.
ZÁVĚR HRY
Již desítky let učíme počítače hrát šachy
a krmíme je miliardami partií.
Vybavujeme je pamětí, která zdaleka předčí tu naši.
Zatímco lidský velmistr může při rozhodování zvažovat desítky tahů,
stroj jich má desítky milionů.
To, co by vám trvalo vyřešit možná roky,
trvá počítači méně než vteřinu.
A 11. května 1997,
ve finálové zkrácené hře
mezi mistrem světa v šachu Garrym Kasparovem
a superpočítačem společnosti IBM Deep Blue,
zvítězil stroj.
V podstatě nás porazila obří kalkulačka.
Na tohoto soupeře neplatí žádný psychologický nátlak.
Můžete ho jedině odpojit.
Lidští hráči mají naopak své slabiny.
Král si neuvědomil, že nakráčel do pasti,
a tak začíná dokonalý hon na krále.
Jezdec cválá kupředu a dá králi dvojitý šach.
Jestli král couvne,
další tah bude šachmat.
Má tedy jen jednu možnost.
A pak Lasker znovu zaútočí.
A znovu.
Vyhnali ho z království, dáma je opuštěná.
Když projdete bodem, odkud není návratu,
nejdřív je to šok
a pak přijetí.
Jak se zvyšoval výkon počítačů a počítače hrály proti sobě,
neustále se zlepšovaly.
Dnes by se žádný člověk neodvážil vyzvat počítač ke hře,
protože počítače vyhrají.
A v roce 2017
svět ovládl nový druh šachistů.
Jmenoval se AlfaZero
a nebyl to superpočítač.
Mohl brát v úvahu jen zlomek tahů
nejsilnějších šachových nástrojů,
ale učil se úplně jinak.
AlfaZero znamenalo nula lidských znalostí.
Dostal jen pravidla
a pak hrál sám se sebou, znovu a znovu.
Pořád dokola.
Čtyřicet čtyři milionů partií sám se sebou rychlostí blesku.
Zpočátku, protože táhl nahodile, neměla spousta partií žádný závěr,
třeba proto, že neuměl dát šachmat.
Ale některé hry náhodou dospěly k závěru,
takže se podíval na tahy vítěze
a snažil se je víc používat.
Za devět hodin výcviku
se naučil celou historii lidských šachů.
A AlfaZero
vůbec nehrál jako počítač.
Pouštěl se do odvážných útoků a velkých obětí
jako romantici.
A zdálo se, že se řídí také zásadami
stanovenými vědeckou školou.
Zároveň je občas porušoval,
protože neměl zažitou představu,
že obecná pravidla vždy platí.
Když jsem vyrůstal, určité tahy se považovaly za šílenství.
Počítače nás naučily dělat věci,
o kterých jsme si celá staletí mysleli, že nejsou možné.
Počítače šachy nezabily.
Poháněly největší explozi šachových vědomostí v dějinách.
Počty velmistrů rostou
a tohoto postavení dosahují mladší lidé.
Dříve byli téměř všichni nejlepší šachoví hráči z bývalého Sovětského svazu,
protože tam byli nejlepší hráči.
Zkušenosti se daly získat jen od nejlepších hráčů.
Ale teď stačí připojení k internetu.
Myslím, že Rubius na sobě hodně pracuje,
protože to hraje vážně dobře.
A země, které nemají historii soutěžních šachů,
produkují nejlepší šachové hráče na světě.
Země jako Indie. Nebo třeba Írán.
Samozřejmě i Norsko.
Před Magnusem Carlsenem nemělo šachisty v první světové dvacítce.
Najednou mají všichni stejné podmínky a je vidět,
že lidé jsou dobří kdekoli a za všech okolností.
V rámci přísných pravidel
a s omezením na 64 polí
se odhaduje, že celkový počet jedinečných šachových partií
je zhruba deset na sto dvacátou.
Nebo v obecném jazyce
tisíc bilionů bilionů bilionů bilionů bilionů bilionů bilionů
bilionů bilionů bilionů partií.
Víc možností,
než je na Zemi zrnek písku
nebo prachových částic v Mléčné dráze
či atomů v pozorovatelném vesmíru.
Krása a myslím že i kouzlo šachů je pružnost.
S každým tahem se celá hra mění.
Musíte se neustále přizpůsobovat a sledovat šachovnici.
Jsou natolik košaté, že nikdy nebudete dokonalý hráč.
A pořád se můžete zlepšovat.
I když tu hru už léta hraju a studuju,
stále mě často překvapí, když se dívám na partii
a vidím něco, co jsem ještě neviděl.
Šachy jsou návykové, přiznávám.
Nezbohatl jsem,
nejsem slavný,
ale velmi mě uspokojovalo, když jsem si dobře zahrál.
A rád na ty chvíle vzpomínám.
Po sérii nucených tahů
černý král skončí na druhé straně šachovnice,
v srdci bílého království.
Bílý král postoupí s grácií o krok vpřed
a nechá svou věž,
která se celou hru nepohnula,
zasadit smrtelnou ránu.
Šachmat.
Překlad titulků: Zdenka Slezáková