‎- Frumusețe. ‎- Dragoste.
‎- Unitate. ‎- Familie.
‎- Acceptare. ‎- Incluziune și libertate.
‎Acest steag inspiră frică.
‎- Ură. ‎- Furie.
‎- Genocid. ‎- Barbarie.
‎Propagandă.
‎Un simț al mândriei.
‎- Vis și atingerea fericirii. ‎- Îmi inspiră siguranță.
‎- Diviziune. ‎- Opresiune.
‎Uneori, mă simt confuză și dezamăgită.
‎Steagurile ne pot teroriza și diviza,
‎dar ne pot și uni.
‎Pot defini cine suntem și ce vrem.
‎Pot avea semnificații diferite ‎pentru oameni diferiți
‎și pot fi unul dintre cele mai puternice
‎și, uneori, ‎periculoase instrumente din lume.
‎Cum ne poate uni sau diviza ‎o bucată de cârpă?
‎Și de ce are atât de multă putere?
‎Jur credință steagului.
‎Arată lumii idealul lui, ‎un simbol al patriotismului său.
‎Steagurile trezesc ‎un sentiment înălțător în noi.
‎Am luptat pentru acel steag.
‎Dacă steagul ar putea vorbi, ‎ar scrie o carte întreagă.
‎Acel steag reprezintă ură.
‎Schimbarea steagului indică ‎o schimbare de atitudine.
‎Indivizibil, cu libertate ‎și dreptate pentru toți.
‎STEAGURILE
‎Una dintre cele mai primare nevoi umane ‎e cea de apartenență.
‎De asta am creat triburi, ‎clanuri și religii.
‎Când grupul nostru are succes, ‎îl considerăm un succes personal.
‎Când câștigă echipa preferată, aclamăm. ‎Când pierde,
‎simțim o traumă personală
‎care nu a fost de la început ‎o experiență proprie.
‎Ne integrăm identitatea personală ‎într-un tot mai mare.
‎Acel tot e reprezentat de steag.
‎Steagul e un indicator ideologic puternic ‎în moștenirea noastră culturală.
‎Înainte de asta, ‎steagurile erau instrumente.
‎În antichitate ‎erau folosite pentru a semnaliza
‎sosirea unui conducător sau invadator.
‎Vasele le foloseau ca să transmită mesaje.
‎Și erau esențiale în bătălii.
‎Trebuie să știi ‎unde-ți sunt aliații și inamicii.
‎Steagurile semnalizau asta.
‎La început, erau făcute din orice, ‎de la blană de animal, la metal.
‎Apoi, în urmă cu vreo 6.000 de ani, ‎China a descoperit mătasea.
‎S-a răspândit rapid ‎pe o rețea de rute comerciale
‎cunoscută ca Drumul Mătăsii.
‎Mătasea era folosită ‎la cele mai prestigioase steaguri,
‎stindardele monarhilor ‎și steagurile conducătorilor statelor.
‎Apoi, aceste imperii au început să decadă.
‎În secolul al XIX-lea ‎au avut loc două revoluții.
‎Oamenii, mulțumită tehnologiei,
‎au devenit tot mai conștienți ‎de ce se întâmpla în țară.
‎În același timp, au preluat puterea ‎de la regi și conducători.
‎În acest fel a apărut un nou tip ‎de entitate politică,
‎numită „națiunea-stat”.
‎Fără monarh, națiunile aveau nevoie ‎de o nouă identitate unificatoare.
‎Pentru a stimula sentimentul apartenenței ‎în cadrul unei națiuni-stat
‎s-au folosit de puțin branding.
‎Aveam nevoie ‎de un sistem de credințe comun,
‎iar steagul ne-a ajutat.
‎Așa cum a scris ‎legendarul poet german Goethe:
‎„O țară începe de la un nume ‎și de la un steag,
‎și se transformă în acestea,
‎la fel cum un om ‎își îndeplinește destinul.”
‎Am visat la idealul
‎unei societăți democratice și libere.
‎Era un ideal pentru care mi-aș da viața.
‎Când Nelson Mandela a spus asta,
‎steagul sud-african era alcătuit ‎din patru steaguri.
‎Union Jack ‎și steagurile a două colonii olandeze
‎suprapuse pe fostul steag olandez.
‎Ele reprezentau colonizatorii țării.
‎Era o uniune făcută ‎în defavoarea persoanelor de culoare.
‎Am fost obligat prin lege să fac școala
‎destinată persoanelor de culoare.
‎Nu puteam intra în orașul ‎unde locuiau albii.
‎DOAR EUROPENI
‎Țin minte că am primit acel steag ‎când eram copil.
‎Mai târziu, când am înțeles ‎că am fost forțat să flutur
‎simbolul opresiunii mele,
‎a fost ceva...
‎repulsiv.
‎Începi să înțelegi
‎că lucrurile trebuie să se schimbe aici.
‎Congresul Național African, ANC, ‎a luptat pentru aceste schimbări.
‎Dar, la un protest din 1960,
‎poliția a deschis focul
‎și a ucis 69 de demonstranți neînarmați
‎în ceea ce s-a numit ‎Masacrul de la Sharpeville.
‎Ulterior, guvernul a scos ANC ‎în afara legii.
‎După câțiva ani, l-a condamnat ‎pe unul dintre lideri, Nelson Mandela,
‎la închisoare pe viață.
‎De asemenea, a interzis și la steagul ANC.
‎Designul acelui steag e o poveste ‎care a străbătut lumea largă.
‎A început în Etiopia, singura țară ‎africană care n-a fost colonizată
‎și prima care a adoptat ‎un steag național.
‎În timp, acesta s-a schimbat,
‎pe măsură ce puterea ‎a trecut în mâna diverșilor monarhi,
‎a comuniștilor ‎și apoi cu declararea republicii.
‎În exteriorul Etiopiei, ‎steagul reprezenta eliberarea africană.
‎Pe măsură ce coloniile se eliberau
‎și-și creau propriile steaguri,
‎ele s-au inspirat din cel al Etiopiei.
‎Etiopia a mai inspirat un steag.
‎În 1920, în partea cealaltă de lume, ‎acesta era un cântec la modă.
‎Toate rasele au steag, numai negrii nu
‎Când l-a auzit ‎activistul jamaican Marcus Garvey,
‎înfuriat de versurile rasiste,
‎a decis să creeze un steag,
‎și s-a inspirat din acela al Etiopiei,
‎înlocuind galbenul cu negrul, ‎pentru a reprezenta africanii
‎pe care comerțul cu sclavi ‎i-a împrăștiat prin lume.
‎L-a numit steagul pan-african.
‎„Arătați-mi rasa sau națiunea ‎fără steag”, a zis el,
‎„și eu vă voi arăta ‎o rasă de oameni fără mândrie”.
‎După câțiva ani, ‎steagul lui Garvey a inspirat ANC-ul
‎când și l-a creat pe al său.
‎În 1990,
‎Mandela a fost eliberat ‎după 27 de ani de închisoare.
‎S-a negociat desființarea apartheidului
‎și s-au ținut ‎primele alegeri corecte și libere.
‎VOTEAZĂ, ȚARĂ IUBITĂ
‎În ziua alegerilor
‎am reușit să votez
‎pentru prima oară în viață.
‎A fost ceva emoționant,
‎o experiență aproape magică.
‎În ziua în care am avut voie să votăm
‎s-a arborat acest steag.
‎Noul steag al Africii de Sud ‎era o combinație a fostului steag
‎cu steagul ANC.
‎Era un simbol al unității.
‎Mi-a dat ocazia
‎de a mă identifica cu propria-mi țară.
‎Steagurile au o capacitate unică ‎de unificare și atașament,
‎devenind un instrument puternic ‎în mâna unui guvern.
‎De asta au fost introduse obligatoriu ‎în școli.
‎În peste 60 de țări ‎e interzis să profanezi steagul național,
‎pedepsele variind de la amenzi ‎la închisoare.
‎Multe țări au și reguli elaborate
‎care detaliază cum să manipulezi steagul,
‎tratându-l cu respectul ‎prezentat uneori simbolurilor religioase.
‎E un fel de propagandă,
‎pentru că promovezi o viziune.
‎Nimeni n-a înțeles asta mai bine ‎decât Adolf Hitler.
‎...și führer-ul german.
‎Adolf Hitler a înțeles ‎după Primul Război Mondial
‎și după deziluzia trăită de germani
‎că un simbol poate fi utilizat
‎pentru contopirea unui grup,
‎pentru a-i oferi ‎viziunea unui viitor mai bun.
‎Înainte să preia puterea, a lucrat
‎la divizia de educație ‎și propagandă al armatei,
‎unde a deprins arta manipulării maselor.
‎În autobiografia sa, ‎Mein Kampf,
‎Hitler a scris: „O emblemă pătrunzătoare
‎poate fi primul mod ‎de a stârni interesul într-o mișcare.”
‎Steagul nazist ‎avea puterea de a inspira frică,
‎dar și de a inspira exaltare.
‎Hitler chiar a creat ‎un manual de identitate
‎care avea peste 500 de pagini.
‎Cu unul dintre primele sale decrete
‎a interzis vechiul steag ‎și l-a instituit pe cel nazist.
‎Apoi le-a interzis evreilor să-l arboreze.
‎Deși steagurile creează unitate,
‎ele duc și la separare.
‎Și au avut acest rol în decursul istoriei.
‎E o vorbă: „Statele pornesc războaie,
‎iar războaiele creează state.”
‎Steagurile erau folosite ‎pentru a stimula cetățenii să se înroleze.
‎Și au devenit emblema solemnă ‎a sacrificiului soldaților.
‎Acest lucru e îndeosebi adevărat ‎pentru steagul SUA.
‎Cultul steagului american ‎a apărut în secolul al XIX-lea
‎pentru a promova cultura patriotismului.
‎A fost prima țară care a avut
‎un jurământ pe steag,
‎o zi și o săptămână a steagului.
‎Războiul din Vietnam ‎a fost un moment de cotitură.
‎Cu intensificarea mișcării antirăzboi, ‎steagul s-a politizat,
‎reprezentând două viziuni diferite ‎ale Americii.
‎Fiecare îl folosea diferit.
‎Activistul antirăzboi Abbie Hoffman ‎avea cămașă cu steagul american
‎și a fost acuzat de profanare
‎în baza noii legi a steagului.
‎Președintele Nixon, ‎care a prelungit războiul,
‎a început și el să-l poarte.
‎Sub formă de insignă.
‎Deși legea a fost respinsă, ‎diviziunea a rămas
‎în lumina noilor amenințări asupra SUA.
‎Fidel Castro exportă revoluție ‎la noi în ogradă.
‎Ne dorim un patriotism informat.
‎Să începem cu lucrurile de bază.
‎Mai multă atenție pentru istoria americană ‎și mai mult accent pe ritualul civic.
‎Când Reagan a spus ‎că toți trebuie să fie patrioți,
‎proamericani și entuziaști ‎în privința războaielor ce vor urma,
‎ori erai cu el, ori nu erai. ‎Iar eu n-am fost.
‎Am fost un copil de culoare din clasa ‎de mijloc în sudul Chicagoului.
‎Chicago e un oraș segregat.
‎Din fragedă pruncie, ‎când țara-ți spune că n-ai ce căuta aici,
‎că părinții fondatori nu te considerau ‎cetățean al acestei țări,
‎nu simți că faci parte din ea, ‎iar eu așa am simțit.
‎În 1988, am creat opera
‎Cum se afișează corect steagul SUA?
‎Pe sol era un steag de 90 cm cu 151 cm.
‎Deasupra era un caiet ‎unde vizitatorii puteau lăsa comentarii.
‎Puteai sta lângă sau pe el.
‎„Îi jignești pe toți din America ‎punând steagul jos.”
‎„E forma supremă de patriotism.”
‎„Ar trebui să fii executat ‎pentru înaltă trădare.” Și mai sunt.
‎„Sunt germană. Dacă noi, germanii, ‎ne-am admira steagul ca voi,
‎lumea ne-ar considera naziști.”
‎„Cred că te deranjează prea tare ‎steagul ăsta.”
‎Mii au protestat ‎în fața expoziției lui Scott.
‎Și Senatul a răspuns,
‎votând interzicerea ‎așezării steagului pe sol.
‎Congresul a votat ‎noua Lege de Protecție a Steagului,
‎care incrimina din nou ‎profanarea steagului.
‎Primul Amendament nu vizează
‎profanarea steagului american.
‎Acesta este un simbol național de unitate.
‎Avem nevoie de unitate în țară.
‎Simbolurile sunt importante.
‎Americanii care vor să ardă steagul
‎trebuie să ia în considerare ‎să se mute în Iran, China sau Cuba,
‎unde arderea steagului american ‎nu-i doar legală, ci și încurajată.
‎Am simțit ‎că vedeam un imperiu care decădea
‎și care se agăța cu disperare ‎de simboluri,
‎blocând exprimarea liberă și opoziția.
‎Luni, după intrarea în vigoare a legii,
‎Dread și trei prieteni s-au dus ‎pe treptele Capitolului SUA‎,
‎au scos steaguri și le-au dat foc.
‎Am fost arestați ‎și cazul nostru a ajuns la Curtea Supremă.
‎Ar putea provoca o revoltă.
‎Când cineva face așa ceva steagului, ‎oamenii se înfurie.
‎Dle judecător Scalia, dacă poporul ‎e forțat să respecte un simbol politic,
‎atunci respectul lor ‎își pierde semnificația.
‎A fost o decizie esențială.
‎Curtea Supremă a SUA ‎a decis că arderea steagului...
‎...e un drept protejat de Primul Amendament.
‎...dreptul la liberă exprimare. ‎Decizie luată cu cinci la patru.
‎Arderea steagului are efect,
‎în parte ‎pentru că orice limbă ar vorbi oamenii,
‎dacă ești în Coreea de Sud sau în China,
‎ei înțeleg ‎că e vorba de opoziție politică.
‎De la respingerea legii,
‎steagul SUA e tot mai prezent.
‎Un studiu a descoperit ‎că șase din zece americani au spus
‎că arborează steagul acasă, la birou
‎sau în mașină.
‎Cultura patriotismului
‎poate fi un scut de protecție
‎împotriva unui inamic perceput ‎sau foarte real.
‎După 11 septembrie ‎s-au întâmplat trei lucruri.
‎Lumea a mers la biserică,
‎a donat sânge și a cumpărat steaguri.
‎Walmart a vândut 116.000 de steaguri ‎pe 11 septembrie
‎și 250.000 în ziua următoare,
‎de 20 de ori mai multe ‎decât în aceleași zile din anul anterior.
‎George W. Bush și aghiotanții lui ‎au donat insigne cu steagul.
‎Deși steagul e mai prezent ‎după atentatele de la 11 septembrie,
‎țara a acționat într-un mod
‎contrar valorilor percepute
‎ale steagului.
‎Infracțiunile din ură ‎împotriva musulmanilor au crescut în 2001
‎de 16 ori comparat cu anul anterior.
‎Pe coperta ‎New Yorker ‎din noiembrie al acelui an
‎erau prezentate o mulțime de steaguri ‎ca scut pentru minorități
‎într-o țară ‎care le punea la îndoială patriotismul.
‎După șase ani, un senator din Illinois
‎a anunțat că va candida la președinție.
‎Am venit azi în fața voastră ca să anunț
‎că voi candida la președinție...
‎A ales să nu poarte insigna cu steagul.
‎Am hotărât
‎să nu port insigna cu steagul.
‎Le voi spune americanilor că voi face ‎această țară măreață prin convingeri.
‎Sper că așa-mi voi dovedi patriotismul.
‎N-a mers prea bine.
‎...de exemplu, s-a declanșat ‎un fel de controversă
‎în care e implicat Barack Obama.
‎Cu toții le purtăm, de la primar, ‎la membrii congresului, la președinte.
‎E ciudat că, brusc, ‎apare un tip care nu vrea.
‎Nu înțeleg logica liberalilor. ‎Pur și simplu urăsc steagul.
‎După valul de critici, ‎Obama a început să poarte insigna.
‎Apoi, America a ales un președinte ‎fără probleme în a îmbrățișa steagul.
‎Iubim steagul american?
‎Credem că trebuie să educăm copiii
‎să respecte întotdeauna ‎mărețul steag american.
‎Dacă cineva arde steagul american,
‎intră la pușcărie un an.
‎Un an.
‎Trump a adunat milioane ‎sub ideea că America e atacată.
‎Din exterior‎...
‎Construiește zidul!
‎...și din interior.
‎Națiunea noastră e pe mâna
‎unor anarhiști de profesie,
‎incendiatori, jefuitori, ‎criminali, scandalagii, Antifa.
‎Luptați pentru Trump!
‎Pe unii, i-a inspirat ‎să fluture alte steaguri.
‎În ianuarie 2021,
‎manifestanții au atacat Capitoliul SUA
‎și steagul era omniprezent.
‎Erau multe steaguri cu Trump ‎și ale milițiilor de extremă dreaptă.
‎Steagul Kekistanului,
‎o țară imaginară de dreapta, cu steag ‎similar cu cel al armatei naziste.
‎Și aceste steaguri galbene, un simbol ‎de protest de la Revoluția Americană.
‎Și steagul Confederației, ‎al statelor sudiste,
‎care au pornit Războiul Civil.
‎Dar nu acesta e steagul Confederației.
‎Ci acesta.
‎Acesta e steagul de luptă ‎al Armatei Virginiei de Nord,
‎însă a devenit un simbol
‎în timpul mișcării pentru drepturi civile, ‎folosit de segregaționiști, KKK
‎și de unele state, ce susțineau ‎că reprezintă tradiția sudistă.
‎Folosirea lui ‎de către adepții supremației albilor
‎a dus la interzicerea acestuia ‎de către unele organizații și state.
‎Alți manifestanți au fluturat ‎alt steag, mai nou.
‎Simbolul liniei albastre subțiri
‎a fost folosit prima oară ‎în Războiul Crimeei.
‎Reprezintă linia de soldați britanici ‎în uniforme roșii
‎care luptau cu inamicul.
‎În anii 1920, poliția din America
‎a adaptat simbolul ‎la culoarea uniformelor lor
‎și l-au transformat în emblemă.
‎Linia albastră ‎care separă jumătățile negre.
‎Înseamnă că poliția trebuie ‎să protejeze populația.
‎Dacă acei polițiști n-ar sta ‎în prima linie, ar fi haos.
‎În afara poliției ‎simbolul era puțin cunoscut.
‎NU PUTEM SĂ RESPIRĂM
‎- Ce vrem? ‎- Dreptate!
‎În 2013, s-a declanșat mișcarea ‎Black Lives Matter.
‎Au fost incidentele ‎cu Trayvon Martin, Michael Brown,
‎Eric Garner. Unul după altul.
‎Să ținem un moment de reculegere.
‎Cred că polițiștii s-au săturat
‎să fie zilnic pe prima pagină a ziarelor
‎și să li se spună că ei erau răul suprem.
‎În 2014, au fost uciși polițiștii ‎Rafael Ramos și Wenjian Liu.
‎Acesta e motivul pentru care am creat
‎Blue Lives Matter NYC.
‎Și așa a apărut un nou simbol.
‎Linia albastră subțire combinată ‎cu steagul american.
‎Steagul american cu linie albastră
‎e un motiv să-ți amintești ‎de ce porți uniforma zi de zi.
‎Alții folosesc acel steag ‎din motive diferite.
‎În 2017,
‎extremiștii de dreapta plănuiau ‎o manifestație
‎și au creat un chat ‎unde discutau ce steaguri să fluture.
‎Cineva a propus steagul ‎cu linie albastră subțire,
‎iar altcineva a fost de acord.
‎„Nu se poate susține ‎că nu sunt patriotice”, a scris.
‎„Pot și să-l pun în fața casei ‎sau pe mașină
‎fără să fie infracțiune motivată de ură.”
‎În acel an, în august, ‎la manifestația din Charlottesville,
‎imaginile au șocat toată țară.
‎Folosirea steagului ‎de adepții supremației albilor
‎e o rușine, nu asta semnifică.
‎Menirea lui e să ne amintească ‎de cei care au fost uciși,
‎nu să fie folosit de indivizi ‎care rănesc oameni și distrug.
‎Nu are nicio legătură cu rasismul.
‎PELHAM, NEW YORK
‎Dar nu toți au considerat la fel.
‎Sunt printre puținii copii de culoare ‎din școală.
‎Pentru mine, ‎steagul de la școală înseamnă
‎că oamenilor nu le pasă ‎de viețile luate de mâna polițiștilor.
‎Asta mă sperie.
‎Mă deranjează.
‎N-am vrut să mai merg la școală.
‎Școlile din țară au interzis ‎steagul cu linia albastră,
‎inclusiv a lui Maxwell, ‎din nordul New Yorkului.
‎Elevii consideră acest simbol ‎ca fiind „amenințător”.
‎Inspectorul școlar consideră ‎că linia albastră e simbol politic.
‎După aceea, comunitatea
‎a început din senin să arboreze ‎steaguri cu Blue Lives Matter.
‎Le arborau pe peluze, ‎în vitrinele magazinelor.
‎Era șocant.
‎Era chiar lângă magazin.
‎Mi-am zis că nu mă voi mai duce ‎în acel loc. Am...
‎Îmi pare rău.
‎E sfâșietor pentru mine.
‎Chiar e.
‎Noi susținem polițiștii căzuți la datorie ‎și poliția.
‎Dar am auzit asta toată viața.
‎„Steagul Confederat nu înseamnă asta.”
‎„Școlile separate sunt normale.”
‎Rasismul nu dispare.
‎Se adaptează la vremurile actuale.
‎Când e vorba de un steag,
‎oamenii nu se gândesc ‎la sensurile ascunse.
‎Își spun: ‎„Înseamnă ce cred eu că înseamnă.”
‎Ar trebui să analizăm steagurile
‎după ce reacții declanșează în oameni.
‎Steagurile sunt un indicator
‎al nostru, ca societate.
‎Când bazele fundamentale ‎ale democrației națiunii noastre
‎sunt atacate,
‎oamenii încep să-și apere simbolurile.
‎Dar e surprinzător e să afli
‎ce simboluri apără oamenii.
‎În Africa de Sud, mulți ar zice la fel.
‎A fost o demonstrație
‎a unor albi din mișcări de extremă dreaptă
‎în care au afișat fostul steag.
‎A demarat o dezbatere națională
‎și, în 2019, o dispută juridică istorică.
‎Fundația Nelson Mandela
‎a cerut curții să-l interzică,
‎spunând că reprezintă ură ‎și discriminare rasială.
‎E exagerat să argumentezi ‎că afișarea steagului incită la ură.
‎Dar, în cele din urmă,
‎judecătorul Mojapelo a decis clar.
‎Orice afișare a fostului steag
‎constituie incitare la ură
‎în baza secțiunii 10(1)
‎a Legii Egalității.
‎Copiii noștri pot merge la muzeu,
‎îl pot studia, îl pot privi.
‎Dar nu trebuie să fie arborat în fața
‎celor care-l consideră ofensator.
‎Steagurile nu sunt o simplă pânză.
‎Ele reprezintă valorile noastre.
‎Reprezintă aspirațiile noastre.
‎În 1995,
‎Africa de Sud a găzduit ‎Cupa Mondială la rugby.
‎Era primul eveniment sportiv major
‎ținut în țară după căderea apartheidului.
‎Și, total surprinzător,
‎Africa de Sud a câștigat.
‎Chiar și comentatorii au remarcat ‎că nu era un simplu joc.
‎Un moment minunat pentru Africa de Sud.
‎Nelson Mandela aclamă și el.
‎O mare de steaguri.
‎În fața unei echipe ‎cu jucători predominant albi,
‎Nelson Mandela a intrat pe teren
‎ca să spună că, sub acest steag,
‎ne putem simți toți uniți.
‎Și să fim cât de deschiși
‎ne cere steagul.
‎Steagul e ca un ecran de proiecție alb
‎pe care oamenii pot proiecta ce vor,
‎propriile idealuri, speranțe și temeri.
‎Cine deține patriotismul?
‎Cine vorbește în numele națiunii?
‎Cine definește identitatea noastră
‎și cu ce ne identificăm noi?
‎Ale cui străzi? Ale noastre!
‎N-am devenit peste noapte
‎o societate egală.
‎Faptele noastre ‎au dat însemnătate steagului.