‎A FOST ODATĂ CA NICIODATĂ
‎Pe vremuri, majoritatea lumii ‎era condusă de regi și regine.
‎În mai toate societățile, ‎aceștia stăteau în frunte,
‎pretinzând că puterea lor ‎era dată de Dumnezeu.
‎Și a funcționat așa timp de milenii.
‎Dar în anii 1600, o idee radicală ‎s-a răspândit în rândul maselor.
‎Dacă toți se nășteau egali
‎și oamenii aveau dreptul ‎să aleagă cine stăpânește?
‎A fost o revoluție a gândirii,
‎care a întors pe dos monarhia
‎și a inspirat revoluții reale.
‎Lumea a trecut de la stăpânirea monarhică ‎omniprezentă la asta.
‎Au mai rămas doar 43 de monarhii ‎cu diferite limite de putere.
‎Unele încă au putere absolută.
‎Fiecare acționează diferit, ‎dar fiecare rege,
‎nu există regine atotputernice,
‎poate lua decizii pentru cetățenii lui, ‎iar cetățenii nu-l pot detrona.
‎Așa au funcționat monarhiile.
‎Monarhiile mai noi și ciudat sunt aici.
‎Unele beneficiază de protecție specială,
‎dar toate conduc democrațiile ‎în mod simbolic.
‎Dar, nu cu mult timp în urmă, ‎își conduceau țările în mod incontestabil.
‎Așa au primit aceste slujbe.
‎Majoritatea sunt europene
‎sau foste colonii britanice, ‎cum ar fi Jamaica.
‎Faptul că regina Angliei conduce Jamaica
‎este absolut ridicol ‎în secolul al XXI-lea.
‎Ar trebui să fim o țară postcolonială,
‎dar suntem agățați ‎de vestigiile imperiului.
‎E timpul să scăpăm de dominația reginei.
‎Dar, în Marea Britanie, ‎majoritatea sprijină monarhia.
‎De fapt, fiecare monarhie ceremonială, ‎cu excepția uneia,
‎se bucură de sprijin majoritar în țara ei.
‎În parte, pentru că ne vând un basm.
‎Toți am crescut cu aceste basme.
‎Cu broasca transformată în prinț.
‎Mulți dintre noi am crescut ‎cu asemenea povești.
‎Aceste momente de basm, nunți fastuoase
‎și spectacole impresionante...
‎Oamenii pot doar visa la ele.
‎Ca în filmele Disney.
‎Iar această fantezie, ‎perfecționată de familia regală britanică,
‎face acum parte din modul de viață ‎al tuturor familiilor regale.
‎Scopul principal ‎al familiei regale e supraviețuirea.
‎Ca instituții de elită,
‎mai presus de orice, ‎îi preocupă continuitatea.
‎Cum au reușit să facă asta?
‎Cum au trecut de la stăpâni absoluți,
‎la celebrități de poveste?
‎Și cât poate dura fantezia?
‎Regina e îmbrăcată cu mantia regală.
‎Japonezii îl numesc „Împăratul Zeu”.
‎Felul în care Marea Britanie ‎poate ține în frâu această structură
‎la finalul războiului ‎e important pentru viitor.
‎Zeci de mii de oamenii au venit ‎să vadă cuplul regal.
‎A fost o nuntă regală de basm, ‎ca nicio alta.
‎Familia regală ‎e respectată și iubită de noi toți.
‎Fericirea lor e fericirea noastră.
‎MONARHIA
‎Monarhiile ceremoniale sunt fascinante.
‎Au toate simbolurile regale ‎ale regilor și reginelor din trecut.
‎Coroane, tronuri, palate.
‎Dar, practic, n-au nicio putere.
‎Chiar și cea mai faimoasă regină din lume,
‎regina Elisabeta a II-a Angliei,
‎e doar o figurantă.
‎Nu are nicio putere politică.
‎Nu face legi.
‎Nu are rolul de a influența
‎oameni politici sau partide politice.
‎În schimb, regii fac lucruri simbolice,
‎deschid oficial sesiuni parlamentare,
‎primesc monarhi și președinți ‎din toată lumea‎,
‎stau la balcon
‎și salută.
‎Le place mult să facă asta.
‎FAMILIA REGALĂ SPANIOLĂ
‎Faptul că nu au putere politică ‎înseamnă că sunt inofensivi,
‎că nu pot lua decizii care mai târziu ‎să fie dezaprobate de public.
‎Deci imparțialitatea ‎e cheia monarhiei constituționale moderne.
‎Cel mai mult îmi place ‎natura lor apolitică. Nu iau poziții.
‎Un personaj neutru, ‎mai presus de meschinăria politică,
‎nu ar fi fost posibil
‎dacă șeful statului
‎ar fi fost ales.
‎Are o putere incredibilă ‎de a unifica o țară.
‎Trebuie doar să ne uităm ‎la pandemia recentă
‎și la felul în care regina ‎a reușit să unifice țara.
‎Trebuie să fim optimiști ‎că, deși mai avem multe de îndurat,
‎vor veni și zile mai bune.
‎Poate oferi și o continuitate liniștitoare
‎faptul că vezi aceeași persoană ‎de-a lungul anilor și deceniilor.
‎Și aceeași familie de secole.
‎CAPITOLUL AL DOILEA ‎GENEALOGIA
‎GÉZA VON HABSBURG ‎ARHIDUCE DE AUSTRIA
‎Acesta e stră-străbunicul meu,
‎împăratul Franz Joseph al Austriei.
‎Împăratul Franz Joseph ‎a fost cel mai longeviv monarh
‎al Europei la vremea respectivă.
‎A fost descendent direct ‎al dinastiei de Habsburg.
‎Dinastia Habsburg este una ‎dintre cele mai vechi din Europa.
‎Strămoșii lui Géza ‎au domnit mai mult de 600 de ani.
‎Azi, locuiește în Bronxville, New York.
‎Aici, în Statele Unite, ‎sunt un om obișnuit,
‎dar în Europa sunt multe cercuri
‎unde familia Habsburg ‎e tot considerată ceva aparte.
‎Alții din familie n-au avut noroc.
‎O ramură a familiei, ‎care s-a separat în secolul al XVI-lea,
‎era atât de preocupată ‎să păstreze puterea în familie,
‎încât s-au căsătorit între ei.
‎Des.
‎Veri, unchi, nepoate
‎și mai mulți veri,
‎cu rezultate nefericite.
‎Precum mandibula proeminentă ‎a familiei Habsburg.
‎Era atât de deformată,
‎încât pictorii și sculptorii ‎au încercat să minimalizeze
‎acest defect.
‎Din cauza căsătoriilor între rude,
‎în anul 1700,
‎pentru că nu s-au mai născut copii,
‎descendența spaniolă s-a stins.
‎Pentru Géza, cea mai mare ‎binecuvântare de a nu fi rege
‎e că poate alege cu cine se căsătorește.
‎Sunt incredibil de binecuvântat
‎că n-a trebuit să mă însor ‎cu cineva din familie regală.
‎Am cea mai extraordinară soție,
‎care are exact aceleași interese ca mine.
‎Sunt un om foarte norocos.
‎Majoritatea monarhiilor ceremoniale ‎și-au relaxat regulile.
‎Elisabeta e căsătorită ‎cu vărul de-al treilea.
‎Ambii sunt urmași ai reginei Victoria.
‎Dar nepoții ei au avut mai multă libertate ‎în alegerea partenerilor.
‎În aproape jumătate dintre țările ‎cu monarhii ceremoniale,
‎următorul monarh ar putea fi regină.
‎Modernizarea poate fi ‎cheia supraviețuirii.
‎Monarhia japoneză e cea mai longevivă
‎și constantă dinastie ereditară din lume.
‎Actualul împărat ‎e al 126-lea împărat al Japoniei.
‎Iar pe actuala împărăteasă, Masako, ‎s-a pus presiune
‎să dea naștere celui de-al 127-lea.
‎Atât de mult, ‎încât s-a retras din viața publică.
‎Când a născut, în sfârșit, a fost o fată,
‎iar fetele nu pot prelua tronul.
‎Deși e fiica împăratului,
‎viitorul acestei dinastii milenare
‎este în mâinile acestui băiat.
‎Vărul ei.
‎Marea provocare pentru Japonia ‎va fi problema succesiunii.
‎Există riscul să se stingă.
‎În fiecare monarhie,
‎regula de bază nu s-a schimbat.
‎Puterea e moștenită.
‎La fel și banii.
‎CAPITOLUL AL TREILEA ‎AVEREA
‎Majoritatea monarhiilor ‎primesc bani din taxe.
‎Fiecare țară calculează diferit,
‎dar niciuna nu primește ‎cât familia regală britanică.
‎Unii consideră că investiția merită,
‎pentru că generează venituri din turism.
‎După unele estimări, ‎peste 700 de milioane de dolari pe an.
‎Dar e dificil de calculat.
‎Palatul Buckingham primește ‎cam 15 milioane de vizitatori pe an,
‎dar Palatul Versailles, zece milioane,
‎iar Franța nu mai are ‎familie regală de secole.
‎Monarhia britanică ‎nu se bazează doar pe banii din taxe.
‎Dețin proprietăți spectaculoase
‎cumpărate din bani publici.
‎Colecții scumpe.
‎Plus investiții despre care nu știm,
‎deși ne-am făcut o idee în 2017.
‎E o scurgere de date colosală.
‎Milioane de documente ‎arată cum cei puternici și bogați,
‎inclusiv regina, depun sume mari de bani ‎în paradisuri fiscale.
‎În jur de zece milioane de lire sterline ‎din averea reginei
‎au fost depuse în Bermude.
‎Pentru un istoric ca mine, e fascinant
‎cât de misterioase sunt ‎finanțele familiei regale.
‎Nu știm ce au. Nu știm unde au.
‎Dar știm că o mare parte din capital
‎vine de la supuși, de pe vremea ‎când dețineau puterea absolută.
‎Cereau claselor inferioare ‎să plătească taxe
‎pentru favoruri, pământ, ‎protecție sau pentru nimic.
‎Nobilimea obținea orice-și dorea. ‎Cuvântul lor era lege.
‎Au folosit banii pentru a construi palate,
‎care, în Japonia și în Marea Britanie,
‎încă sunt casa lor.
‎Au cheltuit banii și pe război.
‎Cu cât au cucerit mai multe locuri,
‎cu atât aveau mai mulți supuși ‎de la care puteau extrage averi
‎pentru a finanța alte cuceriri, ‎obținând alți supuși.
‎Și așa mai departe.
‎Sub toate astea mai era un aspect ascuns.
‎Sclavia.
‎În secolul al XV-lea,
‎puterile europene au început să cucerească ‎pământuri și oameni de peste mări,
‎până când lumea era condusă ‎de nobilimea europeană.
‎Acest lucru a inspirat Japonia ‎să-și invadeze vecinii
‎și să-și construiască un imperiu.
‎Dar Imperiul Britanic ‎a fost cel mai mare din lume.
‎În 1655 a invadat Jamaica
‎și a transformat-o ‎în cea mai nouă bijuterie a sa.
‎A înființat Royal African Company,
‎care a trimis în America ‎mai mulți sclavi africani
‎decât orice altă instituție.
‎Începând cu Carol al II-lea, ‎până la William al III-lea,
‎familia regală britanică a avut monopol ‎asupra comerțului cu sclavi.
‎Răpeau oameni,
‎îi duceau la capătul lumii
‎și-i vindeau proprietarilor de plantații.
‎Colonialismul și sclavia ‎au fost strâns legate de monarhie.
‎Un fel de ideologie rasistă a cuceririi.
‎Activitatea principală a imperiului ‎era să adune supuși din toată lumea.
‎Sub William al III-lea, ‎Royal African Company a pierdut monopolul.
‎Familia regală investise masiv ‎în comerțul cu sclavi
‎și a devenit ‎una dintre cele mai mari industrii,
‎traficând aproape trei milioane de oameni
‎și îmbogățindu-i și pe alții.
‎Banii aceia s-au adunat.
‎Se estimează ‎că Marea Britanie datorează Jamaicăi
‎cel puțin trei trilioane de dolari,
‎în special pentru munca sclavilor.
‎Pentru Insulele Caraibe în totalitate, ‎9,7 trilioane.
‎Dacă urmăriți drumul banilor, ‎vedeți cât de mult
‎a profitat Imperiul Britanic ‎de coloniile sale din întreaga lume.
‎Trebuie să recunoaștem ‎că s-a făcut o imensă nedreptate
‎și că această moștenire rămâne.
‎Averea Marii Britanii ‎a fost alimentată de sclavie.
‎Comerțul cu sclavi s-a încheiat ‎la începutul anilor 1800,
‎dar imperiile lumii au rezistat ‎până în secolul următor.
‎Bătălia continentului a devenit ‎războiul total al Europei.
‎Marile șocuri ale secolului al XX-lea
‎au fost ‎Primul și Al Doilea Război Mondial.
‎Aceste evenimente duc la revoluție.
‎Au căzut zeci de monarhii.
‎Am fugit din Ungaria,
‎am lăsat totul în urmă,
‎iar în anii care au urmat am trăit
‎ca refugiați.
‎Japonia a pierdut ‎Al Doilea Război Mondial.
‎Împăratul a fost deposedat de imaginea
‎că era o ființă divină. E un biet muritor.
‎Japonia a fost deposedată și de colonii.
‎Dar Marea Britanie nu, ‎iar fiindcă era de partea câștigătoare,
‎s-a bucurat de multă bunăvoință.
‎Monarhia trebuia să-și dea seama ‎cum să-și schimbe atitudinea
‎și imaginea publică
‎pentru a supraviețui în democrație.
‎Și-au dat jos coroanele și mantiile
‎și au ieșit pe străzi.
‎Rapid, familia regală
‎a adoptat o nouă strategie ‎în relațiile cu publicul.
‎Era hotărâtă să-și transforme ‎dușmanii, clasa muncitoare,
‎în aliați.
‎Această reinventare și schimbare
‎a stat la baza supraviețuirii lor.
‎Peste tot.
‎Pe 6 august 1962,
‎Jamaica a devenit o națiune independentă.
‎Aveam 11 ani la independență.
‎A fost un eveniment memorabil.
‎Din colonie, ‎deveneam națiune independentă.
‎Dar era o problemă.
‎Unul dintre paradoxurile independenței
‎a fost când prințesa Margaret ‎a venit să o reprezinte pe regină.
‎Asta se întâmpla în toată lumea.
‎Ceea ce vedem sunt scene atent regizate.
‎Din filmele pe care le vedem, ‎se pare că erau
‎bine primiți de localnici.
‎Voiau să dea impresia că imperiul, ‎noul Commonwealth,
‎se caracterizează prin armonie, ‎unitate, democrație, egalitate.
‎Și totuși, atâta timp,
‎monarhia a condus un imperiu întreg
‎prin opresiune și violență.
‎Din 63 de colonii britanice
‎care și-au câștigat independența ‎în secolul XX,
‎cam jumătate au ales ‎să devină membre ale Commonwealth
‎și 15 însă mai sunt.
‎Cu alte cuvinte, ‎regina Elisabeta a II-a e regina lor.
‎La începutul perioadei de independență, ‎mulți oameni
‎cunoșteau o Jamaică ‎sub dominația britanică.
‎Cântam:
‎„Britannia stăpânește valurile. ‎Britanicii nu vor fi niciodată sclavi.”
‎Profesorii noștri nu s-au gândit niciodată ‎că eram copii de sclavi.
‎Cum să cântăm așa un cântec prostesc?
‎Pentru că ne identificam cu britanicii.
‎Eram britanici.
‎Anual, sesiunea parlamentară ‎din Jamaica se deschide cu asta.
‎Bărbați în uniforme militare britanice
‎și bărbați cu mantii și peruci britanice.
‎Și cu un discurs ‎al guvernatorului general,
‎desemnat de regina Angliei ‎să o reprezinte.
‎I-a dat și o medalie regală ‎ca parte din uniforma acestuia,
‎până când aceasta ‎a atras atenția publicului.
‎Imaginea de pe medalia Sfântul Mihail
‎este un arhanghel ‎cu piciorul pe grumazul diavolului.
‎Oamenii au început ‎să vadă legătura simbolică
‎între un stăpân colonialist alb
‎care oprimă o persoană de culoare.
‎Toți am spus: „Stai puțin!”
‎Chiar și guvernatorul general ‎a comentat despre revizuirea acesteia.
‎Teoretic, regina deține ‎tot terenul public din Jamaica‎,
‎iar în capitală ‎e o statuie solemnă a reginei Victoria.
‎Adevărul este că aceste lucruri rămân
‎și nu le conștientizăm complet,
‎însă, în mod inconștient, ‎ne fac să ne reconsiderăm părerile.
‎Faptul că regina e șeful statului
‎e un exemplu clar de sclavie mentală.
‎Trebuie să ne eliberăm
‎de aceste tradiții care ne leagă de trecut
‎și ne împiedică ‎să atingem libertatea deplină.
‎Monarhia nu vrea să spună ‎acea parte a istoriei.
‎Simbolul monarhiei nu e mai e politic.
‎E personal.
‎Conducătorul Commonwealth-ului ‎stă mult peste granițe.
‎Sacrificiul acesta important ne e arătat
‎de aceste crâmpeie de fericire ‎din sânul familiei regale
‎în momentele când sunt împreună.
‎Monarhia a transformat ‎ideea de familie într-o afacere.
‎Într-o afacere de mare succes. ‎Totul ține de emoție.
‎Toți ne asociem cu imaginea ‎unei familii obișnuite.
‎Vedem asta în fiecare zi.
‎E unul dintre cele mai populare genuri TV,
‎dar monarhia ‎a inaugurat asta cu decenii înainte.
‎Pentru prima dată ‎se sărbătoreau nunțile regale,
‎nașterile regale, înmormântările,
‎ca evenimente naționale.
‎Și globale.
‎Se estimează ‎că nunțile prinților William și Harry
‎au fost urmărite ‎de peste un sfert din populația globului.
‎Mărturisesc că am urmărit ‎nunta prințului Harry.
‎A fost un eveniment grandios.
‎Și noi, în Jamaica, ‎urmărim acțiunile familiei regale,
‎dar e acea atenție ‎pe care o acorzi unei vedete.
‎De ce urmăresc familia regală?
‎Pentru că, având o mie de ani,
‎e reality show-ul de familie ‎cel mai lung și continuu din lume.
‎Dramele sunt omniprezente.
‎Amintirea mea preferată
‎e când regina era îmbrăcată în roz,
‎iar prințul Harry și Meghan s-au pupat.
‎E mișto să avem acea tradiție aici,
‎pentru că eu mă consider tradiționalistă.
‎Ador influența pe care o are.
‎Noi credem că în democrație ‎puterea e distribuită așa.
‎De la oameni la guvern.
‎Dar în cultura noastră, ‎avem tot vechiul triunghi.
‎Regalitatea e în vârf,
‎însă, în loc să le dea Dumnezeu puterea, ‎le-o dă mass-media.
‎Ei o folosesc și noi îi credem.
‎Așa e acum strategia ‎familiilor regale de pretutindeni.
‎Toată acea atenție le conferă multă putere
‎și nimeni n-a știut asta mai bine ‎decât Prințesa Diana.
‎E prima membră a unei monarhii ‎care a redirecționat atenția
‎către alte probleme.
‎Prințesa e o inspirație.
‎Atingând și vorbind cu pacienții,
‎reduce prejudecățile, ‎teama și tarele aduse de SIDA.
‎Această vizită m-a convins ‎că trebuie să continui să am un rol
‎în campania mondială ‎de a interzice minele antipersonal.
‎În multe moduri, ‎ea și-a asumat un nou rol.
‎S-a declarat a fi o persoană umanitară.
‎Fiii ei i-au călcat pe urme ‎cu propriile lor activități caritabile.
‎În cazul nostru, ca și al altora,
‎a trebuit ‎să ne ocupăm de sănătatea mentală.
‎Dar, în anumite probleme,
‎e greu să fii umanitar ‎și să nu stârnești controverse.
‎Apariția mișcării Black Lives Matter
‎a fost un moment deosebit de important.
‎Dat fiind ‎trecutul colonial al Marii Britanii,
‎al Commonwealth-ului ‎și al familiei regale,
‎e dificil de purtat ‎o conversație pe această temă.
‎Pe Instagram, i-a susținut ‎organizația lui Kate și William,
‎dar nu în numele acestora.
‎Cei doi care s-au exprimat atunci ‎au fost Harry și Meghan,
‎care deja se îndepărtaseră ‎de familia regală.
‎Harry e implicat în schimbări sociale.
‎Îl preocupă rasismul sistemic.
‎A avut o revelație ‎cu privire la problemele minorităților.
‎N-avem cum să mergem spre viitor
‎fără să recunoaștem trecutul.
‎Lumea a aflat curând ‎cât de personală era problema
‎în 2021, când au dat un interviu ‎de senzație lui Oprah,
‎menționând că instituția a ratat o ocazie.
‎N-am putut să înțeleg ‎de ce n-am fost considerați
‎un avantaj adăugat,
‎o reflexie a lumii reale.
‎Tot timpul, dar mai ales acum.
‎Era unul dintre cele mai tari ‎simboluri al Commonwealth-ului
‎pe care și-l puteau dori.
‎Familia regală ‎a răspuns într-o declarație.
‎„Problemele prezentate,
‎în special cele legate de rasă, ‎sunt îngrijorătoare.
‎Le luăm în serios
‎și vor fi rezolvate ‎în privat de către familie.”
‎Pentru multe persoane ‎care trăiesc în Commonwealth,
‎nu sunt doar niște probleme de familie.
‎A declanșat o nouă dezbatere în Jamaica. ‎O persoană care ne conduce,
‎dar care nu arată și nu vorbește ca noi.
‎Și înainte de interviul cu Oprah,
‎doar 30% dintre jamaicani, ‎un record negativ,
‎voiau ca regina ‎să rămână șeful statului lor.
‎Barbados a anunțat ‎că o vor da jos în mod oficial.
‎Poate vor urma și alte țări.
‎Spre deosebire de britanici,
‎împăratul japonez a început ‎să se confrunte cu trecutul colonial.
‎Rememorăm trecutul ‎cu regrete profunde pentru război.
‎Poate fi considerată o mișcare politică,
‎dar, în același timp, ‎e ceva care a câștigat
‎mult respect din partea poporului japonez.
‎Basmele monarhiei ‎au eliminat mereu celelalte capitole.
‎Adevărata provocare a monarhiei ‎în secolul al XXI-lea
‎este să-și mențină aura mistică.
‎Dacă deschizi ușa prea larg,
‎aura dispare, misterul dispare,
‎iar tu nu ești ‎cu nimic diferit de ceilalți.
‎Oamenii își doresc magia monarhiilor.
‎Însă, unele familii regale
‎plătesc prea scump agățarea de acest basm
‎și asta-i poate costa finalul fericit.
‎Pentru alții, abandonarea monarhiei ‎a avut un final fericit.
‎Pentru majoritatea familiilor regale, ‎menținerea ideii de basm
‎înseamnă confruntarea ‎cu trecutul lor, în întregime.
‎Există un proverb african: ‎„Până nu spune leul povestea,
‎nu o vom auzi în întregime”,
‎pentru că, de obicei, poveștile sunt zise ‎de vânători, nu de lei.
‎Cred că e momentul ‎să ne spună și leul povestea.
‎EPILOG ‎CEALALTĂ FAȚĂ A POVEȘTII