JEDNOM DAVNO
Jednom davno većinom svijeta vladali su kraljevi i kraljice.
Bili su na vrhu gotovo svakog društva u Europi
i tvrdili da njihova apsolutna moć dolazi od Boga.
Tako je funkcioniralo tisućljećima.
No u 17. stoljeću među masama se proširila radikalna ideja.
Što ako su svi rođeni jednaki
i ako ljudi imaju pravo birati svoje vladare?
Bila je to revolucija misli
koja je preokrenula monarhiju
i potaknula stvarne revolucije.
Svijet je prešao s gotovo potpune kraljevske vladavine na ovo.
Preostale su samo 43 monarhije raznih opsega moći.
Neke još imaju apsolutnu moć.
Sve funkcioniraju drukčije, ali svaki kralj,
nema apsolutnih kraljica,
može odlučivati za svoje građane, a građani ga ne mogu svrgnuti.
Tako su obično funkcionirale monarhije.
Ovdje su nove, čudnije monarhije.
Neke imaju posebnu zaštitu,
ali sve simbolično vladaju demokracijama.
No ne tako davno
također su vladale svojim zemljama neupitnom moći.
Tako su dobili ove poslove.
Većina su europske
ili bivše britanske kolonije, poput Jamajke.
Smiješno je u 21. stoljeću za poglavara Jamajke
imati kraljicu Engleske.
Trebali bismo biti postkolonijalna zemlja, a držimo se zastarjelih običaja carstva.
Vrijeme je da se riješimo kraljice.
Ali u Britaniji većina ljudi podržava monarhiju.
Zapravo, svaka ceremonijalna monarhija osim jedne
uživa većinsku potporu u svojoj zemlji.
Djelomično zato što nam prodaju bajku.
Svi smo odrasli s tim bajkama.
Kad poljubiš žapca, pretvori se u princa.
Mnogi smo odrasli s takvim pričama.
Ovi trenuci iz bajke, veličanstvena vjenčanja,
ti spektakularni prizori...
To ljudi mogu samo sanjati.
Riječ je o oživotvorenju Disneyjevih filmova.
Maštarija koju je usavršila britanska kraljevska obitelj
sada je velik dio načina preživljavanja drugih kraljevskih obitelji.
Najvažniji cilj kraljevske obitelji jest preživljavanje.
Kao elitnu instituciju,
više od svega, brine ih kontinuitet.
Kako im je uspjelo?
Kako su od apsolutnih vladara
postali zvijezde iz bajke?
Koliko dugo maštarija može trajati?
Kraljicu ogrću kraljevskim ogrtačem.
Japanci ga zovu Božjim carem.
Za budućnost je silno važno koliko će dobro Britanija nakon rata
držati na okupu tu labavu strukturu.
Deseci tisuća poredali su se da vide kraljevski par.
Bilo je ovo jedinstveno kraljevsko vjenčanje iz bajke.
Kraljevska obitelj ima posebnu naklonost u svim našim srcima.
Njihova sreća naša je sreća.
KRALJEVSKE OBITELJI
Fascinantno je gledati ceremonijalne monarhe.
Imaju sve tradicionalne simbole kraljevske vlasti.
Krune, prijestolja, palače.
Ali gotovo da i nemaju moć.
Čak je i najpoznatiji monarh na svijetu,
britanska kraljica Elizabeta II.,
samo figura.
Ona nema političku moć.
Ne donosi zakone.
Ne smije utjecati
na politike političara ili stranaka.
Kraljevski vladari čine simbolična djela,
poput otvaranja zasjedanja sabora,
ugošćivanja monarha i predsjednika iz cijelog svijeta,
stajanja na balkonima
i mahanja.
Stvarno to vole.
ŠPANJOLSKA KRALJEVSKA OBITELJ
Nepostojanje političke moći znači da ste zapravo nesporni,
da ne možete donositi odluke s kojima se vaša javnost poslije neće slagati.
Stoga je modernoj ustavnoj monarhiji nepristranost ključna.
Najviše mi se sviđa što su apolitični. Ne zauzimaju strane.
Imati neutralnu figuru
koja nadilazi političke čarke
ne bi se moglo postići
da je šef države
bio izabran.
Imaju i nevjerojatnu moć ujedinjenja zemlje.
Osvrnimo se na nedavnu pandemiju.
Kraljica je združila zemlju.
Neka nas tješi to da će se nakon patnje koju moramo izdržati
vratiti bolji dani.
Kontinuitet utješnosti može osigurati
gledanje iste kraljevske osobe tijekom godina i desetljeća.
I iste obitelji tijekom stoljeća.
DRUGO POGLAVLJE KRVNE LOZE
NJEGOVA CARSKA VISOST NADVOJVODA AUSTRIJE
Ono je moj prapradjed
car Franjo Josip od Austrije.
Car Franjo Josip bio je najdugovječniji monarh
tadašnje Europe.
Predstavljao je glavnu lozu Habsburgovaca.
Habsburgovci su jedna od najstarijih europskih kraljevskih dinastija.
Gézini preci vladali su više od 600 godina.
Danas živi u Bronxvilleu u New Yorku.
U Sjedinjenim sam Državama običan čovjek.
U Europi još ima mnogo krugova
u kojima su Habsburgovci i dalje nešto posebno.
Drugi Habsburgovci nisu bili te sreće.
Jedna grana obitelji koja se odvojila u 16. stoljeću
postala je toliko opsjednuta čuvanjem moći unutar vlastite loze
da su se ženili međusobno.
Često.
Bratići i sestrične, stričevi i nećakinje,
pa opet bratići i sestrične, s nesretnim rezultatima.
Poput isturene habsburške čeljusti.
Bila je toliko naglašena
da su slikari i kipari nastojali smanjiti
tu deformaciju.
Zbog tih obiteljskih brakova
godine 1700.
španjolska je loza izumrla
jer se nije rodilo još djece.
Gézi je najveća sreća što nije kraljevski vladar
to što može birati kime će se oženiti.
Nevjerojatno sam blagoslovljen
što se nisam morao oženiti plemenitašicom.
Imam fantastičnu suprugu
koja ima iste interese kao i ja.
Ja sam zaista sretan čovjek.
Većina ceremonijalnih vladara ublažila je pravila.
Elizabeta je udana za rođaka iz 3. koljena.
Oboje su potomci kraljice Viktorije.
No njezini su unuci imali puno više slobode pri izboru partnera.
U gotovo pola zemalja s ceremonijalnim vladarima
sljedeći bi monarh mogla biti kraljica.
Modernizacija bi mogla biti ključ opstanka.
Japanska je monarhija najdugovječnija
nasljedna i kontinuirana dinastija u svijetu.
Aktualni je car 126. japanski car.
Sadašnja carica Masako bila je pod velikim pritiskom
da rodi 127.
Toliko da se povukla iz javnosti.
Kad je napokon rodila, rodila je djevojčicu,
a djevojčice ne mogu zauzeti prijestolje.
Iako je carska kći,
budućnost ove tisućljetne dinastije
na ramenima je ovog dječaka.
Njezina bratića.
Pitanje nasljeđivanja bit će velik izazov Japanu.
Prijeti im izumiranje.
U svakoj se monarhiji
osnovno pravilo nije promijenilo.
Moć je nasljedna.
Kao i novac.
TREĆE POGLAVLJE BOGATSTVO
Većina dobiva novac poreznih obveznika.
Svaka zemlja to drukčije računa,
ali nitko ne dobiva koliko britanska kraljevska obitelj.
Neki vjeruju da se ova investicija isplati jer donosi velike prihode od turizma.
Prema nekim procjenama, više od 700 milijuna dolara godišnje.
Ali to je teško izračunati.
Buckinghamska palača prima 15 milijuna posjetitelja godišnje,
ali palača u Versaillesu prima deset milijuna,
a Francuska stoljećima nema kraljevsku obitelj.
Britanska se monarhija ne oslanja samo na porez.
Posjeduju spektakularne nekretnine kupljene javnim novcem.
Skupe zbirke.
I ulaganja za koja ne znamo,
iako smo naznake vidjeli 2017. godine.
Procurilo je mnogo podataka.
Milijuni dokumenata otkrivaju kako moćni i bogati,
uključujući kraljicu, potajno ulažu golem novac u porezne oaze.
Oko deset milijuna funta kraljičina osobnog bogatstva
uplaćeno je u Bermude.
Za povjesničara poput mene fascinantno je
koliko su kraljevske financije nepojmljive.
Ne znamo što imaju. Ne znamo gdje je to što imaju.
Ali znamo da je velik dio početnog kapitala
došao od njihovih podanika još kad su vladali s apsolutnom moći.
Tražili su da niži slojevi plaćaju poreze
u zamjenu za usluge, zemlju, zaštitu ili ništa.
Vladari su mogli dobiti što žele. Njihova je riječ bila zakon.
Tim su novcem gradili palače,
koje u Japanu i Britaniji
i danas zovu domom.
Taj su novac trošili i na rat.
Što su više područja osvojili,
od više su ljudi iz nižih slojeva mogli izvlačiti bogatstvo
za još osvajanja i stjecanja novih podanika.
I tako dalje.
Ispod toga bio je još jedan sloj.
Ropstvo.
U 15. stoljeću europske su sile počele osvajati zemlju i ljude preko oceana,
dok svijet nije bio pod europskom kraljevskom vlašću.
To je potaknulo Japan da napadne susjede
i stvori vlastito carstvo.
Ali Britansko je Carstvo bilo najveće koje je svijet ikad vidio.
Godine 1655. napali su Jamajku
i pretvorili je u najnoviji dragulj svoga carstva.
Osnovali su Kraljevsku afričku kompaniju
koja će u Ameriku poslati više porobljenih Afrikanaca
nego ijedna institucija u povijesti.
Počevši od Karla II. pa sve do kralja Vilima III.,
britanska kraljevska obitelj imala je monopol na trgovinu robljem.
Zarađivali su otmicom ljudi,
prevozili su ih diljem svijeta
i prodavali vlasnicima plantaža kao besplatnu radnu snagu.
Kolonijalizam i ropstvo bili su usko povezani s monarhijom.
Neka vrsta rasističke ideologije osvajanja.
Posao carstva svodio se
na prikupljanje podanika diljem svijeta.
Za Vilima III. Kraljevska afrička kompanija izgubila je monopol.
Kraljevska obitelj bila je rani ulagač u trgovinu robljem.
To je postalo ogromna britanska industrija.
Prokrijumčareno je gotovo tri milijuna ljudi,
a mnogi su se duž tih ruta obogatili.
Taj se novac nagomilavao.
Procjenjuje se da Britanija Jamajki duguje
najmanje tri bilijuna dolara odštete,
uglavnom za rad porobljenih ljudi.
Za cijele Karibe iznos je 9,7 bilijuna dolara.
Pratite trag novca i vidjet ćete koliko je
Britansko Carstvo profitiralo je od kolonija diljem svijeta.
Moramo priznati da je počinjena velika nepravda
i da se nasljeđe te nepravde vidi i danas.
Ropstvo je pokretalo britansko bogatstvo.
Trgovina robljem okončana je početkom 19. stoljeća,
ali svjetska su se carstva snažno opirala do sljedećeg stoljeća.
Bitka na kontinentu postaje sveopći rat za Europu.
Veliki potresi 20. stoljeća:
Prvi svjetski rat, Drugi svjetski rat.
Ti događaji dovode do revolucije.
Srušeni su deseci monarhija.
Pobjegli smo iz Mađarske.
Sve smo ostavili.
Narednih smo godina živjeli kao izbjeglice.
Japan je izgubio Drugi svjetski rat.
Caru je oduzeta ideja
da je božansko biće. On je običan smrtnik.
Japanu su također oduzete kolonije.
No Britaniji nisu. Budući da je bila na strani pobjednika,
uživala je mnogo dobre volje.
Monarhija je morala smisliti kako da promijeni svoje ponašanje,
svoju sliku u javnosti,
kako bi preživjela u eri demokracije.
Pa su skinuli krune i halje
i izašli na ulicu.
Kraljevska je obitelj brzo
smislila pomnu strategiju odnosa s javnošću.
Odlučni su od svojih prirodnih neprijatelja, radničkog staleža, stvoriti
saveznike.
Ova vrsta izmišljanja, taj spin,
u središtu je njihova opstanka.
Posvuda.
Dana 6. kolovoza 1962. godine
Jamajka je postala neovisna nacija.
Imala sam 11 godina.
Bio je to povijestan događaj.
Od kolonije smo postali neovisna zemlja.
Ali postojala je kvaka.
Jedan od paradoksa neovisnosti zbio se kad je princeza Margareta došla uime kraljice.
Ovo se događalo diljem svijeta.
Vidimo pomno koreografirane prizore.
Prema prizorima iz vijesti,
mještani im iskazuju dobrodošlicu.
Žele predstaviti ideju da Carstvo, sadašnji Commonwealth,
karakteriziraju ideje sklada, jedinstva, demokracije, jednakosti.
A toliko je dugo
monarhija držala carstvo na temelju ugnjetavanja i nasilja.
Od 63 britanske kolonije
koje su u 20. stoljeću stekle neovisnost,
gotovo je polovica pristala biti dio Commonwealtha,
a njih 15 još jest.
Drugim riječima, kraljica Elizabeta II. njihova je kraljica.
U prvim danima neovisnosti bilo je mnogo onih
koji su Jamajku poznavali samo pod britanskom vlašću.
Pjevali smo:
„Vladaj, Britanijo. Britanija vlada valovima.
Britanci nikad neće biti robovi.”
Našim učiteljima nikad nije palo na pamet da smo djeca robova.
Kako možemo pjevati takvu glupu pjesmu?
Zato što smo se poistovjećivali s Britancima.
Bili smo Britanci.
Ovako izgleda otvaranje Jamajačkog parlamenta.
Muškarci u britanskim vojnim odorama,
britanskim haljama i perikama.
I govor general-guvernera Jamajke,
kojeg je imenovala engleska kraljica da je zastupa.
Dala mu je i kraljevske oznake koje su bile na njegovoj odori
dok se nedavno nisu našle pod istragom.
Na oznaci sv. Mihaela
prikaz je arkanđela s nogom na vratu đavla.
Ljudi su počeli shvaćati simboličku poveznicu
između bijelog kolonijalnog gospodara
koji ugnjetava crnog podanika.
Samo malo.
Čak je i general-guverner rekao da će razmisliti o tome.
Kraljica, strogo gledano, posjeduje sve javne površine Jamajke,
a u glavnom je gradu veliki kip kraljice Viktorije.
Istina je da su to stvari koje ostaju,
a kojih katkad nismo svjesni,
ali nesvjesno mijenjaju um.
Imati kraljicu na čelu države
klasičan je primjer mentalnog ropstva.
Moramo se osloboditi
nekih običaja koji nas vežu s prošlošću
i sprečavaju u ostvarivanju pune slobode.
Ali ta povijest nije priča koju monarhija želi ispričati.
Njezin brend više nije politički.
Osoban je.
Vođa Commonwealtha dugo boravi u inozemstvu.
Shvaćamo kakva je to žrtva
kad vidimo ove prizore sreće u kraljevskoj obitelji
kad su svi zajedno kod kuće.
Monarhija je ideju o obitelji pretvorila u posao.
I to u vrlo uspješan posao. Vrti se oko emocija.
Svi se možemo povezati sa slikom obične obitelji.
To sad vidimo svaki dan.
Riječ je o popularnom televizijskom žanru,
ali kraljevske su obitelji s time počele i desetljećima prije njega.
Prvi put su počeli slaviti kraljevska vjenčanja,
kraljevska rođenja, pogrebe,
kao državne događaje.
I to globalne.
Vjenčanja prinčeva Williama i Henryja
gledalo je više od četvrtine ljudi na Zemlji.
Moram priznati da sam gledala vjenčanje princa Harryja.
Bila je to važna prigoda.
I mi na Jamajci pratimo kraljevske osobe,
ali s onakvom pozornošću
s kakvom pratite slavnu osobu.
Zašto pratim kraljevsku obitelj?
Zato što su sa svojih tisuću godina
najdugovječniji obiteljski reality program.
Drama nikad ne prestaje.
Najdraže mi je sjećanje
kad se kraljica odjenula u ružičasto
i kad su se princ Harry i Meghan poljubili.
Lijepo je imati tu tradiciju
jer se smatram tradicionalistom.
Sviđa mi se utjecaj toga.
U demokraciji rado mislimo da moć funkcionira ovako.
Od naroda do vlade.
Ali u našoj kulturi vlada stari trokut.
Plemstvo je na vrhu,
ali umjesto Boga koji im je davao moć, to sad čine mediji.
Iskorištavaju to, a mi to gutamo.
To je danas strategija svih kraljevskih obitelji.
Medijska pozornost stvara veliku moć,
a nitko to nije znao bolje od princeze Diane.
Bila je prva plemkinja koja je pozornost preusmjerila na druge probleme.
Princeza je nadahnuće.
Dodirom i razgovorom s pacijentima
ublažava predrasude, stigmu i strah od side.
Ovaj me posjet uvjerio da moram i dalje imati ulogu
u svjetskoj kampanji zabrane nagaznih mina.
Na mnogo je načina preuzela novu ulogu.
Predstavila se kao humanitarka.
Njezini su sinovi pošli njezinim stopama vlastitim dobrotvornim radom.
I nama i drugima
naše mentalno zdravlje mora biti najvažnije.
Ali u nekim je temama
teško biti humanitarac i ostati nekontroverzan.
Oživljavanje pokreta Black Lives Matter
bio je osobito važan trenutak.
S obzirom na kolonijalnu prošlost Ujedinjenog Kraljevstva,
Commonwealtha i britanske kraljevske obitelji, to je vrlo osjetljiva tema.
Udruga Kate i Williama potporu je dala na Instagramu,
ali ne pod svojim imenom.
Dvoje ljudi koji su javno istupili bili su Harry i Meghan
koji su raskrstili s institucijom.
Princ Harry želi društvene promjene. Bavi se pitanjem sustavnog rasizma.
Osvijestio je probleme s kojima se suočavaju manjine.
Ne možemo dalje
ako ne priznamo prošlost.
Svijet je ubrzo saznao koliko je problem osoban
kad su 2021. godine snimili uspješan intervju s Oprom,
dodavši da je institucija propustila priliku.
Nisam mogla shvatiti kako se to ne bi moglo smatrati
dodatnom pogodnošću
i odrazom svijeta.
U svakom trenutku, ali posebno sada.
Ona je jedna od najvećih prednosti Commonwealtha koju su mogli poželjeti.
Kraljevska obitelj odgovorila je izjavom.
„Istaknuti problemi,
posebice oni o rasi, zabrinjavajući su.
Shvaćeni su vrlo ozbiljno,
a obitelj će ih riješiti privatno.”
No mnogim ljudima koji žive u državama Commonwealtha
ovi su problemi mnogo više od obiteljskih.
Izazvalo je novu debatu na Jamajci.
Pojedinac koji „vlada” nama,
a ne izgleda i ne zvuči poput nas.
Čak i prije intervjua s Oprom,
samo je 30 % Jamajčana, rekordno nisko,
htjelo kraljicu za poglavarku države.
Barbados je objavio da će je se službeno odreći.
Mogle bi i ostale zemlje.
Za razliku od Britanaca,
japanski se car počeo suočavati s carskom prošlošću svoje zemlje.
Prisjećamo se prošlosti s dubokim kajanjem zbog prethodnog rata.
To se može smatrati političkim činom,
ali je u isto vrijeme zadobilo
veliko poštovanje samih Japanaca.
Kraljevska bajka uvijek je izrezivala ostala poglavlja.
Pravi izazov monarhije u 21. stoljeću
jest kako zadržati tu tajnovitost i auru.
Otvorite li vrata previše,
aure i tajnovitosti više nema,
a vi se ne razlikujete od drugih.
Ljudi žele magiju monarhija.
Ali nekim je plemenitašima
ustrajanje u toj bajci bilo teško breme
koje bi ih moglo stajati sretnog kraja.
Drugima je sretan kraj bio rastanak od plemstva.
Većini kraljevskih obitelji održavanje bajke na životu
može značiti konačno suočavanje s cijelom pričom.
Jedna Afrička izreka kaže da dok lav ne ispriča priču,
nećemo čuti cijelu priču
jer je obično pričaju lovci, a ne lavovi.
Mislim da je vrijeme da čujemo lavlju stranu.
EPILOG DRUGA STRANA PRIČE
Prijevod titlova: Tomislav Šimunić