DER VAR ENGANG
Engang blev det meste af verden styret af konger og dronninger.
I næsten alle samfund på Jorden sad de øverst
og hævdede, at deres absolutte magt kom fra Gud.
Og sådan var det i årtusinder.
Men i 1600-tallet spredte en radikal idé sig blandt masserne.
Hvad hvis alle blev født lige,
og folk havde ret til at vælge, hvem der herskede over dem?
Det var en revolutionerende tanke,
der vendte monarkiet på hovedet
og inspirerede til virkelige revolutioner.
Verden gik fra næsten totalt kongeligt styre til dette.
Der er kun 43 monarkier tilbage med svingende former for magt.
Nogle har stadig absolut magt.
De er alle anderledes, men hver eneste konge,
der er ingen dronninger,
kan træffe beslutninger for borgerne, og borgerne kan ikke stemme dem ud.
Sådan har monarkier traditionelt fungeret.
De nyere, mærkelige monarkier er herovre.
Nogle har en særlig beskyttelse,
men de har alle en symbolsk magt over demokratier.
Men for ikke så længe siden regerede de deres lande med ubestridt magt.
Sådan fik de disse jobs.
De fleste af dem er europæere,
eller tidligere britiske kolonier, som Jamaica.
At dronningen af England er statsoverhoved i Jamaica
er virkelig latterligt i det 21. århundrede.
Vi er et postkolonialt land,
men vi holder fast i disse levn fra emperier.
Dronningen skal væk som statsoverhoved.
Men i Storbritannien støtter de fleste monarkiet.
Faktisk oplever alle ceremonielle monarkier, undtagen et,
overvejende støtte i deres hjemland.
Til dels fordi de sælger os et eventyr.
Vi er alle vokset op med disse eventyr. At kysse frøen, der bliver til en prins.
Så mange af os er vokset op med disse historier.
Disse eventyrlige øjeblikke, de store bryllupper,
er en spektakulær fremvisning.
Det er ting, folk kun kan drømme om.
Det er som virkelige disneyfilm.
Og denne fantasi, perfektioneret af briterne,
er nu en stor grund til, hvordan kongelige familier overlever.
Kongefamiliens hovedmål over alt andet er overlevelse.
Som en eliteinstitution
bekymrer de sig mest over, hvordan de overlever.
Så hvordan gjorde de det?
Hvordan gik de fra absolut styre
til eventyrlige berømtheder?
Og hvor længe kan fantasien vare?
Nu får dronningen den kongelige kåbe på.
Japanerne kalder ham den Guddommelige Kejser.
Hvorvidt Storbritannien kan holde sammen på denne løse struktur
ved krigens afslutning er enormt vigtigt.
Titusinder står på gaderne for at se det kongelige par.
Det var et kongeligt eventyrbryllup.
Vi har alle respekt og kærlighed til kongefamilien.
Deres lykke er vores lykke.
Ceremonielle monarker er fascinerende at observere.
De har det samme, som gamle konger og dronninger.
Kroner, troner, paladser.
Men de er stort set magtesløse.
Selv den mest berømte monark i verden,
Storbritanniens dronning Elizabeth II, er bare en frontfigur.
Hun har ingen rigtig politisk magt.
Hun vedtager ikke love.
Hun skal ikke have indflydelse
på politikere eller politiske partiers politik.
I stedet gør kongelige symboliske ting,
som at åbne Parlamentet med taler,
være værter for monarker og præsidenter verden over,
og står på balkoner
og vinker.
Det kan de godt lide.
DEN SPANSKE KONGEFAMILIE
Hvis du ingen politisk magt har, betyder det, at du ingen konflik skaber,
at du ikke kan træffe beslutninger, som offentligheden kan være uenig i.
Så at være neutral er nøglen til moderne konstitutionelle monarkier.
Jeg kan godt lide deres apolitiske natur. De har ingen holdninger.
At være neutral
over for al småpolitik
kunne ikke opnås,
hvis frontfiguren, statsoverhovedet,
var blevet valgt.
De har også en utrolig magt til at forene et land.
Ved at se på den seneste pandemi kan vi se,
hvordan dronningen kunne samle et land.
Vi kan trøste os ved, at selvom der er mere at overkomme,
så vil der komme bedre dage.
Det kan også være fortrøstningsfuldt
at se den samme figur gennem år og årtier.
Og den samme familie gennem århundreder.
KAPITEL 2 SLÆGTER
GÉZA VON HABSBURG KEJSERLIG ÆRKEBISKOP I ØSTRIG
Det er min tipoldefar,
Kejser Franz Joseph af Østrig.
Kejser Franz Joseph var den længst regerende monark
i Europa dengang.
Han repræsenterede habsburgernes slægt.
Habsburgerne er en af de ældste, europæiske kongelige dynastier.
Gézas forfædre regerede i mere end 600 år.
I dag bor han i Bronxville, New York.
Her i De Forenede Stater er jeg almindelig,
men i Europa er der mange kredse,
hvori habsburgerne stadig betragtes som noget specielt.
Andre habsburgere var ikke så heldige.
Én gren af familien, som delte sig i 1600-tallet,
blev så optaget af at holde magten inden for deres slægt,
at de giftede sig med hinanden. Mange gange.
Kusiner, onkler og niecer
og flere kusiner,
med uheldige resultater.
Som den fremtrædende habsburgske kæbe.
Den var så deformeret,
at malere og billedhuggere forsøgte at minimere
deformationen.
På grund af disse ægteskaber
uddøde den spanske slægt
i år 1700,
da der ikke blev født flere børn.
For Géza er den største velsignelse ved ikke at være regerende konge,
at han kan vælge, hvem han vil giftes med.
Jeg er utrolig velsignet,
at jeg ikke skal gifte mig med en kongelig.
Jeg har den mest ekstraordinære kone,
der har præcis de samme interesser som mig.
Jeg er i sandhed en heldig mand.
De fleste kongelige har slækket på reglerne.
Dronning Elizabeth er gift med sin fætter.
De stammer begge fra dronning Victoria.
Men hendes børnebørn havde meget mere frihed til at vælge.
Og i næsten halvdelen af landene med ceremonielle kongelige,
kan den næste monark blive en dronning.
At modernisere kan blive nøglen til overlevelse.
Det japanske monarki er det længst
vedvarende dynasti i verden.
Den nuværende kejser er faktisk den 126 kejser i Japan.
Og den nuværende kejserinde Masako var presset over
at skulle producere den 127.
Så meget, at hun fortrak sig.
Da hun endelig fødte, var det en pige,
og piger kan ikke lovligt overtage tronen.
Selvom hun er kejserens datter,
hviler dette tusindårige dynastis fremtid på denne drengs skuldre.
Hendes fætter.
Den store udfordring for Japan bliver spørgsmålet om succession.
De er i fare for at uddø.
I alle monarkier
er den grundlæggende regel uændret.
Magt går i arv.
Ligesom penge.
KAPITEL 3 VELSTAND
De fleste monarkier får skattepenge.
Landene beregner det forskelligt,
men ingen får så meget som den britiske kongefamilie.
Nogle mener, at investeringen dækkes,
da de skaber turistindtægter.
Efter nogle skøn over 700 millioner dollars hvert år.
Men det er svært at beregne.
Buckingham Palace får omkring 15 millioner besøgende om året,
men Versailles-paladset får ti millioner,
og Frankrig har ikke haft en kongelig familie i århundreder.
Det britiske monarki regner ikke kun med skattepenge.
De ejer private spektakulære ejendomme,
købt for offentlige midler.
Dyre samlinger.
Og investeringer, vi intet kender til,
selvom vi fik et glimt i 2017.
En af historiens største lækager.
Millioner af dokumenter afslører, hvordan de velhavende,
inklusive dronningen, investerer store mængder penge i skattely.
Cirka ti millioner pund fra dronningens personlige formue
blev betalt til fonder i Bermuda.
Det fascinerende, for en historiker som mig, er,
hvor gådefulde kongelige økonomier egentlig er.
Vi ved ikke, hvad de har. Vi ved ikke, hvor de har dem.
Men vi ved, at meget af startkapitalen
kom fra deres kongelige undersåtter, da de regerede med absolut magt.
De laverestående skulle betale skatter
i bytte for tjenester, jord, beskyttelse eller ingenting.
Kongelige kunne få, hvad de ville have. Deres ord var lov.
Og de brugte pengene til at bygge paladser,
som de, i Japan og Storbritannien,
stadig ejer den dag i dag.
De brugte også pengene på krig.
Jo flere steder de erobrede,
jo flere laverestående folk, og jo mere rigdom kunne de få
til nye erobringer og skabe flere undersåtter.
Og så videre.
Og så var der en helt anden del.
Slaveri.
I 1500-tallet
begyndte de europæiske magter at erobre land og folk i udlandet,
indtil verden overvejende var under europæisk styre.
Det ville inspirere Japan til at invadere sine naboer
og skabe sit eget imperium.
Men det britiske imperium var det største, verden nogensinde har set.
I 1655 invaderede de Jamaica
og gjorde det til den nyeste juvel i deres imperium.
De oprettede det Kongelige Afrikanske Selskab,
der ville sende flere afrikanske slaver til Amerika
end nogen anden institution nogensinde.
Fra Charles II og helt til Kong William III
havde den britiske kongefamilie monopol på hele slavehandlen.
De tjente penge på at kidnappe mennesker,
transportere dem rundt i verden
og sælge dem til plantageejere som gratis arbejdskraft.
Kolonialisme og slaveri var en integreret del af monarkiet.
En slags racistisk ideologi.
Hele imperiets forretning
handlede om at indsamle folk over hele kloden.
Under William III mistede det Kongelige Afrikanske Selskab sit monopol.
Kongefamilien havde været vigtige investorer i slavehandlen.
Den blev en af deres største industrier,
og de handlede med næsten tre millioner mennesker,
og gjorde mange langs ruterne rige.
Og pengene løber op.
Det anslås, at Storbritannien skylder Jamaica
mindst tre billioner dollars i erstatning,
mest for slavernes arbejde.
For hele Caribien er det 9,7 billioner.
Følg pengesporet, og du kan se, hvor meget
det britiske imperium tjente på sine kolonier rundt om i verden.
Vi må indse, at der blev begået en stor uretfærdighed,
og uretfærdigheden vedvarer.
Storbritanniens rigdom blev skabt af slaveri.
Slavehandlen endte i begyndelsen af 1800-tallet,
men verdens imperier holdt ved ind i næste århundrede.
Kontinentets kamp bliver til Europas totale krig.
De store chok i det 20. århundrede,
første verdenskrig, anden verdenskrig.
Disse begivenheder fører til revolution.
Og dusinvis af monarkier faldt.
Vi flygtede fra Ungarn
og efterlod alting,
og de næste år levede vi
som flygtninge.
Japan tabte anden verdenskrig.
Kejseren får frataget denne idé om
at være et guddommeligt væsen. Han er dødelig.
Japan blev også frataget sine kolonier.
Men ikke Storbritannien, og siden de var på vindernes side,
nød de en del velvilje.
Monarkiet måtte finde ud af, hvordan det ændrede sin adfærd,
sit offentlige billede,
for at overleve i demokratiets æra.
Så de tog deres kroner og kåber af
og gik ud på gaden.
Kongefamilien udviklede
en meget bevidst strategi for at opbygge relationer til offentligheden.
De er fast besluttede på at gøre deres naturlige fjender, arbejderklassen,
til allierede.
Denne type genopfindelse
er kernen i deres overlevelse.
Overalt.
Den 6. august, 1962,
blev Jamaica en selvstændig nation.
Jeg var 11, da vi blev selvstændige.
Det var en stor anledning.
Vi gik fra at være en koloni til at være et selvstændigt land.
Men der var en hage ved det.
Et af paradokserne var,
da prinsesse Margaret kom for at repræsentere dronningen.
Det skete i hele verden.
Vi ser omhyggeligt koreograferede scener.
De bliver, ifølge de billeder vi ser i aviserne,
budt velkommen af de lokale.
De har forsøgt at præsentere denne idé om, at imperiet, Commonwealth,
er karakteriseret af ideer om harmoni, sammenhold, demokrati, lighed.
Men længe
havde monarkiet haft et imperie bygget på undertrykkelse og vold.
Af de 63 britiske kolonier, som fik uafhængighed i det 20. århundrede,
valgte næsten halvdelen at indtræde i Commonwealth,
og 15 af dem er stadig.
Med andre ord er dronning Elizabeth II deres dronning.
I de tidlige uafhængighedsdage ville der være mange individer,
som kun kendte et Jamaica under britisk styre.
Vi plejede at synge:
"Hør Britannia, Britannia styrer bølgerne.
Briter skal aldrig blive slaver."
Og det slog aldrig vores lærere, at vi var børn af slaver.
Hvordan kunne vi synge sådan en dum sang?
Fordi vi identificerede os med briterne.
Vi var briter.
Hvert år åbner Jamaicas parlament med dette.
Mænd i britisk militæruniform,
britiske klæder og parykker.
Og en tale fra Jamaicas generalguvernør,
udnævnt af Englands dronning til at repræsentere hende.
Hun gav ham også et kongeligt insignie der var en del af hans uniform,
indtil det for nyligt blev kritiseret.
Billedet på St. Michael-insigniaet
er af en ærkeengel, der står med foden på djævelens hals.
Og folk begyndte at se den symbolske forbindelse
mellem en hvid kolonial herre,
der undertrykte en sort undersåt.
Man tænkte: "Vent lige lidt."
Selv generalguvernøren har sagt, at han vil genoverveje det.
Dronningen ejer teknisk set hele det offentlige Jamaica,
og hovedstaden har en fremtrædende statue af dronning Victoria.
Og sandheden er, at det er ting, der er forblevet,
som vi ikke altid tænker over,
men som underbevidst florerer i sindet.
At have dronningen som statsoverhoved
er et klassisk eksempel på mentalt slaveri.
At vi skal frigøre os selv
fra nogle af de traditioner, der binder os til fortiden
og ikke gør os i stand til at få vores fulde frihed.
Men den historie vil monarkiet ikke fortælle.
Politik er ikke længere dets image.
Det er personligt.
At være chef for Commonwealth indebærer ophold i udlandet.
Og det offer kan overværes af os herhjemme
fra disse glimt af lykke hos den kongelige familie,
når de alle er sammen derhjemme.
Monarkiet har forvandlet denne idé om familie til en forretning.
Og til en meget succesrig forretning. Det handler om følelser.
Vi kan alle forholde os til billedet af en almindelig familie.
Vi ser det dagligt.
Det er en af de mest populære tv-genrer,
men de kongelige, pionerede det årtier tidligere.
For første gang begyndte de at fejre ting som kongelige bryllupper,
kongelige fødsler, begravelser, som nationale begivenheder.
Og globale.
Det anslås, at prins Williams og Harrys brylupper
blev set af mere end en fjerdedel af jordens befolkning.
Jeg må tilstå, at jeg så prins Harrys bryllup.
Det var en stor lejlighed.
Så i Jamaica bemærker vi de kongelige,
men det er som opmærksomheden,
du giver en berømthed.
Hvorfor ser jeg de kongelige?
Som tusind år gamle,
er de den længste, konstant kørende
realityshow-familie i verden.
Og dramaet stopper aldrig.
Mit yndlingsminde er,
da dronningen var klædt i lyserødt,
og da prins Harry og Meghan kyssede.
Det er ret sejt at have den tradition,
for jeg er glad for traditioner. Jeg elsker den indflydelse, den har.
I et demokrati tænker vi på magt på den her måde.
Fra folket til regeringen.
Men i vores kultur gælder den gamle trekant.
Kongelige er i toppen,
men i stedet for at Gud giver dem deres magt, så gør medierne det.
De bruger den, og vi accepterer den.
Og det er nu de kongeliges strategi overalt.
Al den medieopmærksomhed giver en masse magt,
og ingen vidste det bedre end prinsesse Diana.
Hun var den første kongelige, der fokuserede opmærksomheden
hen på andre problemer.
Prinsessen er en inspiration. Ved at tale med og røre patienter
mindsker hun fordommene, stigmaet, og frygten for aids.
Dette besøg har overbevist mig om, at jeg fortsat skal spille en rolle
i den verdensomspændende kampagne for at forbyde landminer.
Hun fik på mange måder en ny rolle.
Hun præsenterede sig selv som en humanitær.
Hendes sønner går i hendes fodspor med deres eget velgørenhedsarbejde.
Hvad der er sket for os og andre er, at du skal prioritere dit mentale helbred.
Men i visse sager
er det svært at være humanitær og forblive ukontroversiel.
Genopstanden af Black Lives Matter-bevægelsen
var et særligt vigtigt øjeblik.
Storbritanniens koloniale fortid,
Commonwealth og den britiske kongefamilie
gør det til en meget svær samtale.
Kate og Williams velgørenhed udviste støtte på Instagram,
men det var ikke under deres egne navne.
De to, vi hørte fra dengang, var Harry og Meghan,
som allerede var trådt ud af institutionen.
Prins Harry vil have social forandring. Fokus er på systemisk racisme.
Han har fået øjnene op for minoriteternes problemer.
Vi kan ikke komme videre, medmindre vi anerkender fortiden.
Verden indså snart, hvor personligt problemet var,
da de i 2021 lavede et interview med Oprah,
og tilføjede, at institutionen
havde misset en mulighed.
Jeg kan ikke forstå, hvordan det ikke ville blive set
som en ekstra fordel
og en afspejling af verden.
Til alle tider, men især lige nu.
Familien kunne ikke have ønsket et større aktiv
til Commonwealth.
Kongefamilien svarede i en erklæring.
"Problemerne,
især angående race, er bekymrende.
De tages meget alvorligt
og vil blive behandlet internt af familien."
Men for mange mennesker i Commonwealth-riger
er disse problemer mere end en familiesag.
Det har skabt endnu en debat i Jamaica. Et individ der "regerer" over os,
der ikke ligner os, lyder som os.
Selv før Oprahs interview
ville kun 30% af jamaicanerne
beholde dronningen som statsoverhoved.
Og Barbados meddelte, at det officielt vil fjerne hende.
Andre lande følger måske efter.
Modsat briterne
er den japanske kejser begyndt at konfrontere sit lands fortid.
At huske fortiden med dyb anger over den tidligere krig.
Det kan ses som en politisk handling,
men samtidig er det noget, der har skabt
stor respekt fra det japanske folk.
Det kongelige eventyr har altid skåret de andre kapitler ud.
Monarkiets udfordring i det 21. århundrede
handler om, hvordan man bevarer den mystik og aura.
Hvis man åbner dørene for vidt,
er auraen væk, mystikken er væk,
og man er ikke anderledes end andre.
Folk vil have monarkiernes magi.
Men for nogle kongelige
har det været en tung byrde at holde fast i eventyret,
hvilket kan koste dem deres lykke.
For andre viste det sig at være lykken at forlade de kongelige.
For de fleste kongelige kan det at opretholde eventyret
betyde, at man skal konfrontere hele historien.
Der er et afrikansk ordsprog: "Indtil løven fortæller en historie,
hører vi ikke hele historien",
for historien fortælles traditionelt af jægere og ikke af løverne.
Og jeg tror, det er tid til løvens historie.
EPILOG DEN ANDEN SIDE AF HISTORIEN
Tekster af: Mads Jensen