Вогонь!
Замкніть ворота.
Ганіво!
Я тут.
Якщо ти знову мене покинеш, я сама тебе вб'ю.
Справедливо.
Тривантійці!
Наступ!
Сліпота
Зберіться з думками й заспокойтеся.
Будемо оборонятися тут.
Їх надто багато. У нас не вистачить солдатів.
-Ми їх затримаємо. -Надовго?
Баба.
Щоб ваша мама встигла евакуювати місто.
Кофуне, Ганіво, їдьте в Пеннсу якнайшвидше.
Що?
Ти більше нічого тут не вдієш, сину.
Тату, ми можемо битися.
Я ваша єдина лучниця.
Якщо залишитеся тут, загинете.
Тоді ми загинемо.
Ви вперті дурні!
Командире Ферік.
Генерале відьмоловів.
Відправ найшвидшого вершника до королеви Маґри з цим листом.
Так, пане.
Вони відступили у фортецю й замкнули ворота.
Виб'ємо ці ворота негайно!
Піднімайте!
Вперед!
Стоп!
Солдати, по місцях!
Ворушіться.
Тату.
Чуєте це?
-Вони ламають ворота. -Не це.
Це.
Що це?
Приховані племена.
Бов!
Кофуне. Ти живий.
-Періс! -Баба.
Баба.
Лаєн.
-Ми підтримуємо Бабу. -Ти привела вальєрів.
І не тільки їх.
Вальєри підтримують Бабу Восса!
-Сальвіни підтримують Бабу Восса. -Будемо битися!
Єліси за Бабу Восса.
Реєни підтримують Бабу Восса.
Скільки бійців?
Більше сотні.
Сотня воїнів-горян варта двох сотень відьмоловів.
Надіюся, що так.
Кофуне, відведи Періс у сховище.
Я нагорі.
Чет-чет.
Тоад.
Кофуне.
Схоже, тепер усіх пускають воювати.
Маєш якусь пораду?
Тривантійці одягнені у шкіру і сталь. Чуєш брязкіт – завдавай удару.
Я зрячий, пам'ятаєш?
Цього я й боюся.
Хто там?
Маґро.
Дивно, що ти маєш час навідати мене,
коли ведеш війну.
Війну, яку ти почала.
Так.
Кажуть, твої діти пішли в армію.
А ти все казала, що захистиш їх…
Замовкни.
Я не хочу з тобою балакати.
Маю до тебе лише одне питання.
Дитина, яку ти носиш…
хто її батько?
Та ну, Маґро.
Я знаю, що ти це підозрювала.
Любий Кофун.
Не найкращий варіант, скажу чесно, але він чудово впорався.
Брешеш.
Треба було дозволити Тамакті тебе вбити.
Мій син буде не тільки твоїм племінником,
але й онуком.
Не буде,
бо він не буде твоїм сином.
Я заберу його в тебе, щойно він народиться,
і він тебе не знатиме.
Навіть твого імені.
Нині я твоя бранка, сестро, але добирай слова в розмові зі мною.
Я не вперше закута в кайдани.
Вони довго на мені не тримаються.
Я тебе поховаю в цих кайданах.
Бережи мою корону, Маґро.
Я її заберу назад.
Як почуваєшся?
Бувало й краще.
Кажуть, усе загоїться.
Що ж, не дякуй мені.
Вибач, за що?
За те, що врятував тобі життя?
Здається, це я тебе врятувала.
Ні. Я запам'ятав не так.
І розповідатиму про це не так.
Це були вбивці з низин.
Мало хто виживає після зустрічі з ними.
Спроба врятувати мене – хоробрий вчинок.
Я з тобою не сперечатимусь.
Королево, лорде Гарлане. Армія дійшла до Ґрінгіл Ґап.
Тривантійці теж.
Наступний вісник розповість про битву.
Дякую.
Починається.
Ми все життя
ховалися в тіні Тривантійської імперії…
чекаючи дня,
коли їхнє військо увійде в наші землі, щоб підкорити їх…
поневолити наших дружин,
чоловіків, синів і дочок.
А нині,
нині цей день настав.
По той бік стіни –
армія, якої ми так довго боялися.
Якщо вони переможуть, усьому, що нам дороге, настане кінець.
Але коли вони зруйнують стіну,
то не побачать переляканої армії, якої очікують.
Ми паянські солдати,
воїни-горяни, відьмолови.
Колишні вороги об'єдналися з однією метою:
за всяку ціну захистити те, що належить нам!
Я знаю цього ворога.
Я був цим ворогом.
Вони б'ються, щоб поневолити нас. Вони б'ються через жадобу.
Ми б'ємося за любов.
Вони б'ються заради завоювання.
Ми б'ємося за свої сім'ї.
Ми б'ємося за нашу свободу!
Я батько,
і мої діти б'ються разом зі мною.
Я чоловік,
який захищає свою королеву.
Я ваш друг і боротимуся за вашу свободу до смерті.
Я Баба Восс
і кажу вам: не чекаймо, доки вони виб'ють ворота!
Відчинімо їх зараз самі
і привітаймо ворогів у пеклі.
Баба.
Вони відчиняють ворота.
Розвідники.
Арбалетники, вперед!
Вперед руш!
Цільтеся вище! Три чверті!
Вперед руш!
Цільтеся лівіше, одна чверть.
Вперед руш!
Цільтеся в центр!
Вперед руш!
-Цільтеся в центр. -Вогонь!
Фронтальна атака! Захопіть клятий форт!
Зліва!
Прошу.
Ще горить?
Так.
Чорт.
Ні!
-«Ні»? -Чорт!
Ти горянин і не запалиш вогонь?
Я чоловік і можу запалити вогонь.
Затримай їх.
Баба!
Майже!
Гаряче.
Добре, бо тут у нас війна!
Зараз!
Арбалетники! До мене!
Одну чверть уліво!
Вогонь!
Три чверті вправо.
Вогонь!
Два вліво!
Вогонь!
-Три чверті вправо! -Вогонь!
Три чверті вліво. Одна чверть уліво.
-Тоад, іди на голос! -Дві вліво!
Одна чверть уліво!
Дві вліво!
Одна чверть управо!
Одна чверть уліво!
Кофуне!
Здається, моя єдина робота – рятувати тебе.
Роби це й далі.
Чорт.
-Кофун! -Тоад.
Відпусти мене.
Що ти робиш? Битва триває.
Я тебе так не покину.
Покинеш не ти.
Скажи Періс…
Що їй сказати?
Вона зрозуміє.
А тепер зроби мені ласку.
Іди когось убий.
Тамакті Джун!
Баба Восс!
Перевіряю, чи ти живий.
Поки що.
Їх більше.
Значно більше.
Ні!
Бов Лаєн!
Давай!
Де ж вони?
Де вони?
Уперед! Що?
Що сталося?
Що це було? Що?
О ні.
Відступ!
Рен?
Рен!
Кофуне!
Ганіво!
Кофуне! Ганіво!
-Тату! -Доню.
Нам вдалося.
Ми перемогли.
-Ти не поранена. -Ні, я ціла.
Кофун теж. Я бачила його раніше.
Будь тут.
-Що таке? -Роби, як я кажу.
Знайди Періс, подивися, що з нею.
Добре.
Люблю тебе.
Ти зряча.
У нас один батько.
Джерламарел – твій батько?
Так.
Але ти б'єшся не на тій стороні.
Ні.
Такі, як ми, завжди на тому самому боці.
Це Шарлотта.
Я відведу тебе в безпечне місце.
Я не хочу йти з нею.
А я не хочу тебе вести, але не жаліюся.
Можеш устати? Так? Добре.
Едо.
Ти завжди чув краще за аюрів.
Свисток рейнджера й досі в тебе.
Він дав його мені
перед тим, як його заарештували за сприяння твоїй втечі.
Усі твої близькі
страждають.
Тепер твоя черга.
Іди звідси, Едо.
Будь ласка. Це кінець.
Ні, це не кінець,
бо ти й досі живий.
Я не хочу тебе вбивати.
Не бійся.
Ти мене не вб'єш.
Прощавай, брате.
Батько не змусив мене убити тебе,
і ти теж не змусиш.
Ні! Ні!
Едо.
Що ти накоїв?
Після цієї поразки я не міг повернутися додому.
Ти міг піти зі мною.
Навіть ти не врятував би мене від паянської мотузки.
Усе могло бути інакше.
Нас виростили воїнами.
Нам судилося так померти, Баба,
полити землю своєю кров'ю.
Скажи…
батько справді наказав мене вбити?
Так, наказав.
От лайнюк.
Едо.
Я можу тебе якось переконати піти зі мною?
Ти більше не приховуватимеш, хто ти.
Я не можу, ти ж знаєш.
Чому?
Моя сім'я,
мій дім…
Я не можу все покинути, так само як ти не покинеш своїх.
Я не можу воювати з тобою.
Я цього теж не хочу.
Ти все ще носиш намисто.
Там же написано: «Назавжди».
Тоді…
ніколи його не знімай.
Що ти робиш?
Потім поговоримо.
Ти звільнила тривантійську офіцерку, бо вона зряча.
У нас так заведено?
-Прощати зрячих? -Авжеж ні.
Я чув, що ти сказала малому, Ганіво.
«Такі, як ми, завжди на тому самому боці».
Після всього ти все ще вважаєш себе особливою?
Ми особливі.
Вона щойно вбила десятки наших людей.
Вона мені рідна!
Вона мені рідна.
А я тоді хто?
Хто я?
Ось він.
Кінь Тоада?
Так.
Де Ганіва?
-Ганіво! -Я тут.
Пора вертатися додому.
-Я вже й не знаю, де дім. -Знаєш.
Там, де вона.
Ганіво!
Мамо.
Ганіво!
Мамо.
-Кофуне. -Мамо.
Дякую…
що повернув наших дітей додому живими-здоровими.
Думаю, це вони повернули мене.
Твоя правда.
Переставаймо ставитися до них як до дітей.
Вони хоробро билися.
Я їм більше не потрібен.
Ти й не уявляєш, як їм потрібен.
Ти потрібен усім нам.
Я така рада, що ти повернувся.
Мені тут не місце.
Твоє місце – поруч зі мною.
Багато поколінь відьмолови були опорою монархії.
Захисники віри на службі корони.
За це я щиро вам вдячна,
і цей народ теж.
Але світ змінився,
і в цьому новому світі більше немає відьом,
тому й відьмолови не потрібні.
Але нині більше, ніж будь-коли
ми потребуємо хоробрих воїнів.
Тамакті Джун.
Генерале відьмоловів,
попри зміну статуту, ваш ранг залишається незмінним.
Віднині ви – генералісимус паянської армії.
А ви, хоробрі й вірні солдати, –
офіцери королівської гвардії.
Дехто з вас
принципово не погодиться
з цими змінами.
Я вас не змушуватиму до служби, якої ви не обирали.
Тих, хто так вважає,
я звільняю від присяги, яку ви давали, коли вступали на службу.
Ви можете піти у відставку,
вам виплатять річну зарплату на знак вдячності
за вірну службу.
-Ми такого не стерпимо. -Феріку.
Ти маєш знати.
Баба Восс.
Тебе легко пізнати по важкій ході.
Гарлане.
Я хочу подякувати тобі за те, що врятував моє місто.
Твоє місто?
Ну… Так, я його побудував, проливав за нього кров. Я б сказав, що воно моє.
Якщо тобі так подобається.
Баба, стривай.
Ти був би цінним кадром для паянської армії.
Я не солдат.
Мабуть, ти сам здивуєшся.
Війна не закінчилася, Баба.
Для мене – закінчилася.
Скільки відьмоловів ми втратили?
Двадцять двоє… сьогодні.
Не дуже багато.
Як генерал відьмоловів Ферік мав певний вплив.
Він завербує більше людей.
Вони нам заважатимуть?
Поза сумнівом.
Але не одразу.
Здається, ти втомлений.
Я служив твоїй сестрі 20 років.
Надіюся, наступні 20 років зі мною будуть легші.
Думаю, моя служба нарешті скінчилася.
Тамакті, ти потрібен паянцям.
-У них є ти. -Ти потрібен мені.
Я подумаю.
Дякую.
Твій вплив на раду надихає мене.
Ти з кожного погляду дочка свого батька.
Ти справді станеш великою королевою.
А паянці матимуть правителя, якого заслуговують.
Усе буде гаразд
Баю-бай, баю-бай
Усе буде гаразд
Баю-бай, баю-бай
Усе буде гаразд
Баю-бай, баю-бай
Баю-бай
Оломане.
Ти хочеш мені щось показати.
Так.
Дуже надіюся, що ця спроба буде краща за попередню.
Буде.
Починай.
Ти випробовуєш мій терпець.
Зачекай.
Вартовий сказав, що ти кричала уві сні.
Провіщай у ролі повитухи.
Уже багато років.
Розкажи, як почуваєшся.
Біль материнства.
Ще зарано.
Я тебе огляну.
Як дивно… що ти про мене турбуєшся.
Я турбуюся про дитину.
Щось не так. Я відчуваю.
Твоя утроба ціла.
Дитина народиться, коли настане час.
Маґра каже, ця дитина мене не знатиме.
Ти повитуха, Періс. Ти маєш розуміти,
що дитину в матері забирати не можна.
Я не маю права піддавати сумніву наміри королеви.
Авжеж ні.
Навряд чи Кофун буде ростити дитину.
Він і сам дитина.
Він чоловік.
І значно сильніший, ніж ти думаєш.
Ти йому допоможеш?
Авжеж я допоможу Кофуну.
Не допоможеш.
Послухай мене, жінко з гір.
Я вб'ю цю дитину, а не віддам.
І вб'ю кожного, хто схоче її взяти.
Усе буде гаразд.
Баю-бай
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк