Ar labai skauda?
Truputį.
Metas.
Nieko.
- Nieko! - Tėve.
- Aš nematau. - Nieko tokio. Nusiramink.
- Olomanai, nesuveikė. - Tėve, prašau.
Dar sykį padarysim. Pakartosim procedūrą.
Man labai gaila, bet nieko padaryt jau negalima.
Klysti! Turi būti kažkas.
- Olomanai. - Tėve.
Privalai skaityti. Medicinos knygas, viską.
Atsakymai - ten.
Tėve, aš perskaičiau viskas knygas.
Jos visos teigia, kad tavo ragena pažeista neatstatomai.
Blogai ieškojai!
Aš nebūsiu aklas.
Girdi mane?
Aš nebūsiu aklas!
Kas?
Tik neprisigalvok.
Vadė leitenantė Ren.
Taip, leitenante.
Atidaryt vartus!
Taip, pone!
Taigi...
Didysis trivantietis Toliveras, sužeistas, bet gyvas,
atsistojo svyruodamas, ir užsiropštė ant arklio.
Nors lietus ir griaustinis
sunkino padėtį,
jis vedė vyrus per aukštą Kruvinosios lygumos žolę
genitų tvirtovės link.
Jo vadovaujami 20 trivantiečių karių
kovėsi su genitų ordomis ties įlanka
visą naktį
iki ryto, kol atvyko pastiprinimo batalionai.
Kur mane vedi?
Pamatysi.
Dar nesu buvusi taip aukštai.
Taip?
Vaikystėj mėgdavau laipioti po šiuos bokštus.
Tik čia jausdavausi saugi su savo regėjimu.
Man patiko vaikščiot ten, kur, žinojau, kad būsiu viena.
Taip aptikau šią vietą.
Nuo tada ją prižiūriu.
Žmonės mėgavosi savo rega.
Mes meną girdim, juntam ar uodžiam.
O jų pasauly viskas buvo skirta būti pamatyta.
- Žmonės - irgi. - Ką?
Mums irgi lemta būti pamatytiems.
Ši buvo mano mėgiamiausia.
Žiūrėdavau į mergaitę paveiksliukuose ir kurdavau istorijas apie ją.
Vadinau ją Gvendolina.
Jos vardas - Alisa.
Moki skaityti?
Knyga vadinasi „Alisa stebuklų šalyje“.
„Alisa ėmė nuobodžiauti sėdėdama su savo sese ant upės kranto
ir nieko neveikdama.“
„Porą sykių ji užmetė akį į knygą, kurią skaitė jos sesuo,
bet joje nebuvo paveiksliukų ar pokalbių.“
Ne!
Alisa pamanė: „Kam reikalingos knygos
be paveiksliukų ar pokalbių?“
Liaukis.
Broli, gerai laikaisi.
Šios žymės - niekis, palyginti su randais, kuriuos palikai ant mano nugaros.
Ką padarei Hanivai?
Hanivai?
Bijai dėl savo dukters.
Baimė - blogiau už skausmą, tiesa?
Tai supratau dar vaikystėje.
Skausmas, kurį man sukėlei,
nebuvo toks didelis kaip ta baimė, kai žinodavau,
jog ateini tu.
Pažadu tau,
jog Haniva pažins tą pačią baimę už kiekvieną mano baimės naktį.
Ydai, maldauju, paleisk ją.
Tu buvai man brolis.
Aš - vis dar tavo brolis. Aš gailiuosi.
Turėjau tave apginti. Bet aš buvau priverstas...
Tu nežinai, ką reiškia gailėtis. Kol kas.
Bet sužinosi.
Nes aš laikysiu tave čia
ir plaksiu tave kasnakt už kiekvieną naktį, kai tu mane plakdavai.
Ir po ilgų metų,
kai galiausiai nuspręsiu tave užmušti,
raudosi iš dėkingumo.
Žiūrėk, kad neprarastų sąmonės.
- Ydai. - Noriu, kad jaustų kiekvieną kirtį.
Ne. Ydai, paleisk ją.
Ydai!
Ydai, ne! Paleisk ją!
Ydai!
Tak.
Sustosim tik nusičiurkšt ir pripildyt gertuves.
Taip, pone.
Aš noriu nusiprausti.
Neik prie vyrų.
Jie - alkani ir pavargę,
ir nemėgsta raganų.
Eikš.
Ar daug raganų pažinojote?
Tu - pirmas.
Tuomet iš kur žinote, kad mūsų reikia bijoti?
Tokie kaip jūs su savo mašinomis ir nuodais sunaikinote senąjį pasaulį.
Jūs kalti dėl milijonų mirčių.
O jūs - dėl tūkstančių.
Nuo žemės paviršiaus jūs nušlavėte
alkenius, mano gentį.
Jie žinojo, kas gresia už raganų slėpimą. Toks karalystės įstatymas.
Jūs žudėte vaikus. Kūdikius.
Manęs ten nebuvo.
O ką būtum daręs, jei būtum buvęs ten?
Aš - raganius.
O kuris mūsų yra nužudęs daugiau žmonių?
Mano karaliene,
noriu pristatyti jums iškiliausius Pensos protus, jūsų valstybės tarybą.
Kokią tarybą?
Valstybės tarybą, mano karaliene.
Kad jums patartų, kad vykdytų jūsų nurodymus.
Mums reikia ne valstybės tarybos, o karo tarybos.
Jūsų didenybe, pagal protokolą, karo taryba sušaukiama
po oficialaus karo paskelbimo.
Jis mane mokys protokolo.
Karas buvo paskelbtas mums.
Kapitone Gosetai, man neramu, kad jūs nesuvokiate tikros padėties.
Būkite rami, aš suvokiu, jūsų didenybe.
Ir kiekvienas mano žodis -
iš pagarbos jums ir pagal jūsų norus.
Jei mums teks atremti trivantiečių armiją,
turim sustiprint gynybą visoje karalystėje.
- Kapitone Gosetai... - Gynybą?
Pati Dievė nurodė mums įveikti trivantiečius.
Turime ruoštis puolimui, ne gynybai.
- Sibete... - Kas?
Atleiskite, jūsų didenybe.
Princese Magra, jei turite ką pasakyti, sakykite.
Netekusi Kanzua, Paja susilpnėjo.
Neminint chaoso dėl jūsų mirties gandų.
Mes ką tik paskelbėme naują sostinę.
Gal mums vertėtų labiau pasirūpinti karalyste,
sustiprinant mūsų gynybines pozicijas ir armiją,
žinoma, išlaikant budrumą Trivanteso atžvilgiu.
Visi... lauk.
Lauk!
Sibe...
Ar girdėjai, kas ką tik įvyko?
Kas?
Visa salė žmonių tyliai suabejojo mano autoritetu.
Suabejojo, ar dar verta manimi pasitikėti.
Kapitonas ginčijosi su manim.
Politikai svarstė apie karalienės išdavystę,
o tai reiškia, jog mūsų galvos lėks nuo pečių,
ir visa mūsų giminė bus sunaikinta.
Ir toje išdavyste persisunkusioje atmosferoje
mano sesuo ima man prieštarauti.
Karas - savižudybė.
Kiek žmonių paaukosi dėl savo melo?
Jie žus garbingai,
už Pają,
už naująjį pasaulį, kurį kurs mūsų vaikai.
Kurie žus kartu su mumis,
trivantiečiams sudeginus Pają.
Juk tu netiki, kad mes juos nugalėsime.
O kam tuomet buvau palikta gyventi?
Dievas man dovanoja regintį kūdikį.
Jis bus pavadintas mūsų tėvo vardu
ir šią karalystę pavers indu, kuriuo pasauliui bus grąžintas regėjimas.
Toks mano likimas.
Dieve, padėk. Tu iš tiesų tuo tiki.
Mes nugalėsime Trivantesą,
prarysim jų armijas
ir tapsim viena tikra šio krašto karalyste.
Sibete.
Turi būti kitas kelias.
Tu pati stovėjai šalia
Tamakčio Džuno, kai šis ištraukė kardą, kad tavo leidimu mane užmuštų.
Dievas neleido, kad tai nutiktų.
Pasistenk nepamiršti tos akimirkos, sese.
Kaip ir to, jog tądien aš išgelbėjau tave,
o ne atvirkščiai.
Haniva.
Jei tai būtų mano lova, man reiktų rimtos priežasties, kad išlipčiau.
Parodysiu tau vieną.
Brangakmeniai.
Šitas - kaip dangaus gabalėlis.
Kas čia parašyta?
„Amžinai.“
Gražu.
Tik kad tai - netiesa.
Kad gražu?
Kad amžinai.
Gal tai apie jausmą.
Atleisk.
Ne.
Pajų karalienė pranešė, kad laukiasi reginčio kūdikio.
Karalienė Kein taip pat teigia,
kad Kanzua užpuolė mūsų armija.
Karalienė meluoja savo tautai.
Kodėl turėtume tikėti, kad apie
šį tariamą kūdikį ji irgi sako tiesą?
Kaip iš viso ji gali tai žinoti?
Ji galėtų tai žinoti, jei jo tėvas buvo regintis.
Leiskite jus nutraukti, vade generole.
Nes jau matau, kur tai veda.
Buvo daug sykių pranešta apie mažiausiai vieną regintį pajų vyrą.
Jūs kalbate apie Dželamarelą.
Dželamarelas - ne vyras. Jis - mitas ir nieko daugiau.
Mes išties to nežinome.
Generole Vosai, mūsų vakarinę sieną be perstojo
puldinėja genitai,
o jūs norite, kad atvertume dar vieną frontą Rytuose
dėl gandų ir nuogirdų?
Regėjimas grįš.
Ir ta tauta, kuri pirmoji įvaldys jį,
taps dominuojančia visame pasaulyje.
Tarybai įgriso šie teoriniai svarstymai.
Bet kuri šalis, remianti reginčiuosius,
sėja savo pačios sunaikinimo sėklas.
Atsiradus regintiems žmonėms,
juos reikia nedelsiant sunaikinti kaip pavojų mūsų respublikai.
Kitos tautos gali manyti kitaip.
Mes nepralaimėjome nė vieno karo per 200 metų.
Kodėl turėtume pralaimėti dabar?
Jūsų susidomėjimas regėjimu buvo mums įdomus strategine prasme,
tačiau dabar tai suryja pernelyg daug dėmesio.
Privalome grąžinti savo dėmesį į Vakarus,
kur genitai buria vis didėjančias pajėgas.
Tauta sutinka su Kariuomene.
Bankas sutinka su Tauta.
Taryba tarė savo žodį.
Ačiū už jūsų tarnybą, vade generole.
Labas rytas.
Užmigau.
Nesiryžau žadinti tavęs.
Apie ką galvoji?
Mąstau,
kas bus, jei tave paleisiu.
Galėtum eiti su manimi.
Čia mano gyvenimas, šeima, darbas.
Kam tau gyvent ten, kur tave užmuš už tai, kas esi?
Kalbi taip, lyg aš būčiau tik reginti.
Aš - Trivanteso karė.
Aš - duktė, anūkė ir proanūkė
žmonių, kurie sukūrė Trivantesą.
Kurie kovėsi už jį ir žuvo.
Visa tai tau nepadės, jei išaiškės tavo paslaptis.
Galėtume keliauti į Rytus.
Susipažintum su mano broliu.
Gal net sutiktume daugiau tokių kaip mes.
Galėtume keisti pasaulį.
Tu manai, kad mes - ypatingos.
Mes - neypatingos.
Mes tiesiog... kitokios.
Manau, mes - ypatingos tuo, kad esam kitokios.
Jei bus lemta, regėjimas grįš.
Ne mūsų pareiga jį keisti.
Mūsų pareiga -
panaudoti regėjimą tam, kad pagerintume gyvenimą ten, kur esame.
Ir kaip mums tai padaryt?
Na...
gali pradėti nuo skaitymo man.
Mielai.
„Galėčiau papasakoti apie savo nuotykius,
pradėdama nuo ryto“, droviai pratarė Alisa.
„Bet apie vakarykštę dieną kalbėti neverta,
nes tada buvau kitas žmogus.“
Taigi, didysis karys Baba Vosas.
Na ir koks tu dabar karys, ką?
Atgal!
Žemyn!
- Būk ten! - Sulaužei man nosį!
Pone.
Baba Vosas.
Keturios dienos kankinimų.
Turėčiau tau padėkoti.
Atleisk, kad negaliu pavaišinti tave kuo nors stipresniu už vandenį.
Bet imk.
Pažįstu tavo balsą, Raganų medžiotojau.
Girdžiu jį savo košmaruose.
Tamaktis Džunas.
Tu užmušei mano žmoną.
Nekaltinu tavęs už norą mane nudėti.
Esu padaręs daugybę nusikaltimų tavo ir tavo tautos atžvilgiu,
bet tavo žmonos aš nežudžiau.
Aš kaip nors ištrūksiu iš šių grotų.
Tada aš tave pamaigysiu.
Paklausyk manęs. Mirti buvau paliktas aš, ne Magra.
Nedrįsk tarti jos vardo!
Aš nė pirštu nebūčiau jos palietęs. Ji - mano princesė.
Princesė? Ką čia šneki?
Nusišneki, Raganų medžiotojau.
Tavo žmona gimė jo didenybei karaliui Vulfui Keinui.
Ir aš prisiekiau ginti ją kaip teisėtą Pajos sosto įpėdinę.
Meluoji. Melagis.
Paklausk savęs, kodėl dabar turėčiau tau meluoti.
Vadinasi, mano žmona, kurios vaikus medžiojai nuo pat jų gimimo,
yra princesė?
Būtent tai ir sakau.
Ir dar pasakysiu.
Kai ji su karaliene paliko mane, ji buvo labai gyva.
- Eik. - Į šalis, tėve.
Kaskart taukštelėk lazda.
Jei gali, palaikyk nuolatinį ryšį.
Lazdą dėk toliau.
Šaunuolis. Puiku. Tuoj bus lengviau, tėve.
Nekalbėk su manim kaip su vaiku.
Paleisk!
Surasiu kelią be niekieno pagalbos! Supratai?
Ką darysim?
Jis apsipras, duokim jam laiko.
Dieve Liepsna.
Tu apsaugojai mane nuo priešų, žinomų ir ne.
Patark ištikimai Tavo tarnaitei. Sustiprink mano ryžtą, kad nesusvyruočiau.
Vykdysiu Tavo valią... O tu mane globok.
Jūsų didenybe?
Po velnių.
Atleiskite, mano karaliene.
Lordas Harlanas maldauja trumpo susitikimo.
Įleisk jį ir išeik.
Taip, mano karaliene.
O, taip.
Mėgstu levandos pieno vonios aromatą.
Lordai Harlanai,
esate pavojingai linkęs į familiarumą.
Kai kas tai supainiotų su nepagarba.
Priešingai.
Man labai brangi mūsų bendra istorija,
mano vaikystė jūsų tėvo rūmuose.
Manau, jog tai jungia mus stipriau, nei tiesiog karalienę ir pavaldinį.
Nemanote?
Tai priminė man mano vizito tikslą.
Nekantrauju išgirsti.
Pradėti karą iškart po naujos sostinės paskelbimo - įžūlu.
- Jei nepajėgsite iškęsti... - Aš nekenčiu pralaimėti.
Jūsų laimei, jūs - laiminčiųjų pusėje.
Tekėkite už manęs.
Ne tokio atsakymo tikėjausi.
Jūsų puikybė nustebino net mane,
tad metas permąstyti savo pasaulėžiūrą.
Jums manęs reikia. Mano armijos, mano vyrų.
Tiksliau, mano armijos ir mano vyrų.
Jūs skelbiate karą galingiausiai karinei jėgai pasaulyje.
Jei norite turėti bent viltį laimėti,
privalote užsitikrinti visų vyrų ir moterų ištikimybę.
Turite Pensą, ir greit turėsite visą Pają.
O aš maniau, kad jau turiu.
Taip.
Jūsų pavaldiniai gal ir eis mirti už savo teisėtą valdovę, bet...
Jie bus mažiau entuziastingi,
jei jiems teks ginti kūdikį, kurį mano esant raganiumi.
O jei aš tekėsiu už jūsų?
Aš čia jau seniai esu įstatymas.
Tapęs reginčio vaiko patėviu, galėsiu juos perkalbėti.
Nežinau geresnio būdo jūsų padėčiai sutvirtinti.
Ir jūsų.
Žinoma, ir mano.
Dėl ko dar turėčiau tai daryti?
Veskit mano seserį.
Tapkite jos vaikų patėviu.
Ji jų turi du.
Ar Magra nėra jau susituokusi?
Baba Vosas negyvas.
Bet kuriuo atveju, pasikrušimas su alkeniu palapinėje
pagal Pajos įstatymus nėra santuoka.
Nemanau, kad Magra sutiks.
Lorde Harlanai, jūs neįvertinate savo žavesio.
Jūs su ja pakalbėsite?
Taip.
Dabar prieikite ir atsiklaupkite prieš savo karalienę.
Atidaryt vartus!
Du ketvirčius aukštyn!
Vienas.
Paskubėkime.
Palauk.
Tiesiai.
Du žingsnius į kairę.
Tas berniukas mato.
Į kairę, sakiau!
Sakei, kad tu čia - vienintelė.
Tai - slapta Ydo programa. Tas berniukas - Dželamarelo sūnus.
Jis susitaręs su generolu dėl tokių vaikų apmokymo.
Dželamarelas?
Ką, jis tiesiog
atidavė berniuką?
Ren, juk jis - vaikas!
Jis ir mane atidavė. Supranti?
Pasiuntė mane myriop.
- Tu nemirsi. - Mes abi žinom, kad Ydas manęs neišleis.
Haniva.
Padarysiu, ką galiu, kad apsaugočiau tave. Pažadu.
Pasitikėk manimi.
Aš pasitikiu.
Eik.
Pone generole.
Leitenante. Išveskite kalinę į gatvę.
O kas? Kas nutiko?
Nuveskite ją žemyn. Dabar pat.
Tėti?
Tėti!
Atleisk man. Tai - mano kaltė.
Norėjau, kad paskutinį sykį išgirstum savo dukterį verkiant,
kol neišsiunčiau jos tarnaut respublikai.
Trivantiečiai,
pristatau jums didįjį bailį Babą Vosą.
Žudikas!
Praėjo dvidešimt penkios žiemos po to, kai jis nužudė Teo Vosą,
mano tėvą,
ir pabėgo iš miesto.
Bet Trivanteso teisingumas niekada to nepamirš,
net ir po tūkstančio žiemų.
Taip jam ir reikia!
Aplink miestą.
Ne, ne. Tėti.
- Ne! Ne. - Žudikas!
Bailys!
- Haniva! - Ne! Ne.
Ne, prašau, nereikia. Prašau.
Generole, gal palikite ją pas mane?
Ji - vertingas šaltinis žvalgybos prasme.
Ne. Aš tau ir taip daug darbo užkroviau, Ren.
Be to, ji bus šaltinis kai ko vertingesnio.
Nuveskite kalinę į mano namus. Dabar pat.
Pone!
Veskite!
Judinkis! Greičiau!
Prašau...
Jos didenybė karalienė Kein.
Jos didenybė princesė Magra.
Išėjimas į tautą? Tai į tave nepanašu.
Pensos žmonės pernelyg nutolę nuo karūnos.
Privalome pavergti jų širdis ir mintis.
Štai ką mes darom - beldžiamės į širdis ir mintis?
Taip. Bet jei nori būt išties naudinga,
reikia reikšmingesnių strateginių veiksmų.
- Strateginių veiksmų? - Pažadėjau Harlanui, kad tekėsi už jo.
Ką?
- Ką? Tu juokauji. - Ne.
Jos didenybė karalienė Kein...
Vadinasi, tu - kur kas didesnė beprotė, nei maniau.
Tu perdedi. Tai bus susitarimas.
Ar žinai, kas čia?
Kažkoks netašytas Dievo kaulas.
Santuokinė apyrankė, pagaminta man mano vyro Baba Voso.
Pajos įstatymai nepripažįsta alkenių sąjungų.
Vadinasi, tu neišduosi Baba Voso, net jei jis būtų gyvas.
Akmenširdė kalė.
Vadink mane kaip nori,
bet aš pažadėjau, kad Paja bus saugi tavo vaikams, tą ir darau.
Tačiau tu, regis, nesupranti, jog mes vaikštome labai plonu ledu.
Harlanas aiškia kažką įtaria dėl Kanzua.
Atėmėme miestą iš jo, ir jei nepasiūlysim jam ko nors mainais,
atsidursime ne toje sukilimo pusėje.
Pati sakei, mums reikia Harlano ir jo armijos
kol kas.
- Tai tu tekėk už jo. - Ir padaryti jį karaliumi?
Mes aptarsime tai dar sykį, kai nusiraminsi.
To nebus.
Eretikė! Karalienė - eretikė!
Raganiaus meilužė! Bjaurastis.
Ant laužo raganą!
Deginkit ją! Ir visą jos šeimą!
- Suimk juos. - Tuojau.
- Ant laužo karalienę! Degink ją! - Ant laužo ją!
Ragana!
Kaip ir sakiau, vaikštome labai plonu ledu.
Ant laužo ją!
Ne.
Pridedu tris.
- Tu blefuoji. - Gal nori pažiūrėti?
Baba Vosai?
Kas tu?
Ta, kuriai gresia mirtis už pagalbą tau.
Prašau neklausinėti, kol iš čia išeisime.
- Kur eisime? - Pas Hanivą.
- Žinai, kur ji? - Taip, bet paskubėkime.
Patraukiau sargybinius, bet turime dingti iki kitos pamainos.
Baba Vosai.
Jei nori iš čia ištrūkti, pagalba tau bus ne pro šalį.
Atėjau čia tik jūsų.
Tu nori surasti Magrą, kaip ir aš.
Anksčiau ar vėliau jos sesuo stos prieš ją,
jei dar nestojo.
Nori, kad pasitikėčiau tavimi, Raganų medžiotojau?
Žinau, kaip mąsto karalienė.
Tu nežinosi, kaip jos ieškoti.
Net jei surasi, ją supa raganų medžiotojai. Mano raganų medžiotojai.
Aš Tamakčio Džuno neišleisiu.
Jis eis.
Išsivesdama jus aš jau mirtinai nuskalstu.
Kam man dar apsisunkinti generolu raganų medžiotoju?
Pakarti gali tik vieną sykį.
Arba eikime, arba mirkime čia.
Eik.
Čionai.
Tai nieko nekeičia!
Vos tik tapsi man nebenaudingas,
sušersiu tau tavo paties žarnas.
Kaip nori.
Paimkite sargybinių ginklus.
Tu vaikštai per greit. Tavo lazda vos liečia grindis.
Tu matai, tiesa?
Nori tikėk, nori ne, bet aš iki šiol puikiai tai slėpdavau.
Eime.
Haniva.
Nesijaudink. Tai darys ne tavo dėdė Ydas.
Jei priešinsiesi, tik užvilkinsi viską.
- Tras! - Nos!
Nos!
Taip. Šitą pasaugok Hanivai.
Ydas ją laikys kažkur viršuje.
Išsiskirstysim jos ieškodami.
Tamaktis sulaikys visus, kas norės prie mūsų prisijungti.
Tam vieno vyro nepakaks.
Tokio vyro pakaks.
Laiptai.
Nebijok.
Galiu būti švelnus.
Ne!
[ženklų kalba] Eik tiesiai, aš apžiūrėsiu tolimesnę pusę ir pasivysiu.
Nieko tokio.
Man labai gaila.
- Žinojau, kad ateisi. - Labai apgailestauju.
Aš - ne viena.
Baba Vosas liepė tau perduoti. Eime.
Tau išėjus, aš buvau mažesnis,
silpnesnis.
Dabar aš - nebe toks.
Jei atvirai, tikėjausi, kad labiau pasipriešinsi.
Kaip simboliška,
jog tave užmušiu mūsų tėvo kardu.
Ydai. Atleisk man.
Bet maldauju, tegu visa tai baigiasi mano mirtimi.
Išleisk iš čia Hanivą. Prašau.
Pasakysiu tau prieš mirtį, broli.
Haniva likusį gyvenimą praleis mano rūsiuose,
kaip patelė,
gimdanti reginčius vaikus mano armijai,
kol tik veiks jos gimda.
O kai ji to daryti nebepajėgs,
perrėšiu jai gerklę,
o kūną išmesiu į tą patį išmatų griovį,
į kurį išmesiu ir tave.
Palik jį.
Palik jį!
- Haniva. - Tėti.
Kaip tu?
Turim eiti. Eime.
Privesk mane prie jo.
Jei dar sykį prisiartinsi prie mano vaikų,
aš sudeginsiu šį miestą iki pamatų,
o tave paliksiu gyvą tam,
kad užuostum degančią savo veido odą.
Štai jis.
Baba Vosas, kurį pažįstu!
Turim eiti.
Tamakti Džunai.
Haniva! Ne, ne.
Haniva. Jis - su mumis.
Jis užmušė mamą.
Paklausyk. Tavo mama - gyva.
Ką?
Ką čia kalbi?
Paaiškinsiu vėliau.
Dabar mums reikia paskubėti.
Ar ji - saugi?
Mes nežinom. Todėl turim juo pasitikėti.
Haniva, prašau. Paklausyk manęs. Reikia skubėti.
Prašau.
Kairėn. Prie rytinių vartų.
Eime su mumis.
Aš negaliu.
Prašau.
Amžinai.
Haniva!
Bėk.
Haniva.
Kora!
Kora?
Ji pasakė, kad praradau kūdikį.
Jis - ant mano paklodės, kraujo klane.
Tu ją užmušei.
Ji pasakė,
kad kartais vaisius neišauga, nes būna per silpnas.
Karaliene.
Ką tu manyje pasėjai?
Aš padariau tai, ko prašėte.
Šito aš neprašiau.
Jos žudyti nereikėjo.
Reikėjo.
Niekas neturi to žinoti.
Aš paskelbiau, kad turėsiu regintį vaiką.
Visi manys, kad išprotėjau.
Aš sugulsiu su jumis dar sykį.
Padarysiu jums stipresnį vaiką.
Vargšeli.
Vargšas kvailiuk.
Išvertė Egidija Namavičė